164 
k oddivočení přírody, ten obchází v dílnách umělcův, nasléchá všudy ve všech sta- 
vech nenadále procitujících hlasův básničností; nikdy neumdlévá v pozorování přírody 
a v utěšeném s ní obcování ; neštítě se nejobtížnější chůze, kráčí všudy kam jemu prstem 
kyne, a byť mu také kobkami trouchnivějícími jíti bylo; víť on, že zajisté neoceni- 
telné poklady nalezne; svítilna hornická na konec uhasíná, a kdož ví, do jakých ta- 
jemství potom vábná bydlitelka podzemní říše jej zasvětí. Nikdo zajisté hruběji s cílem 
se nemíjí, jako ten, kdo se domýšlí, že divné ty krajiny již zná a nemnoha slovy jejich 
zřízení vyhloubá a všude na pravou cestu uhoditi dovede. Samo sebou nikomu, kdo se 
odtrhna od druhých ostrovem se učinil, nerozbřeskne se poznání, aniž také bez mno- 
hého úsilí, Pouze dětem aneb dětinným lidem, nevědoucím co činí, může se takto po- 
štěstiti. Trvalé, neustálé zacházení, svobodné a umělé pozorování, bedlivost na jtichounké 
návěští a stránky, básničnost vnitřního žití, smysly vycvičené, srdce prostinké a boha- 
bojné, toto jsou nevyhnutelné požadavky opravdového přítele přírody, bez nichž nikomu 
se přání jeho nevydaří. Není věhlasno, chtíli celému světu člověčímu porozuměti bez 
plné, vykvětlé lidskosti. Nesmíť žádný smysl dřímati, a třebas nebyly všecky stejně pro- 
citlé, předce musí býti všecky zaujaly, pobídnuty, nikoliv ale potlačeny. a ochablé. Jako 
spatřujeme příštího umělce v pacholeti, ježto každou zeď a písečnou plochu kresbami 
zanáší a barvy i postavy pestře pojí: nejinak vidíme příštího mudrce v onom, jenž 
všecky přirozené věci bez odtuchy postřehá, poptává se, na všecko zřetel má, každou 
pamětihodnost sbírá, maje z toho potěšení, kdykoli nového výjevu, nové síly a vědo- 
mosti stal se pánem a majetníkem, 
Tu se vidí některým, žeť ani hodno není, všude do nekonečně rozpryštělé pří- 
rody chtíti vnikati, ano žeť to krom toho nebezpečné podniknutí, bez ovoce a bez vý- 
sledkův. Tak, jakože prý nikdy na nejdrobnější zrnko pevných těles, nikdy na nej- 
jednodušší vlákénko neuhodíme, poněvadž se všecka velikost napřed i nazad do nesko- 
nalosti tratí: tak jest rovně s druhy těles a sil přírodních; také tuto napořád nové 
druhy, nová složení, nové úkazy až do nekonečnosti se namanují. Jen té doby se tyto 
na oko zastavují, když naše pilnost omdlévati počíná. Tím spůsobem prý mrhá se drahý čas 
zbytečným rozjímáním a dlouhochvilným počítáním ; a to konečně se přemrští v pravou 
šílenost, v stálou závrať nad úžasnou hloubkou. Vždy-prý také příroda, bychom sebe dále 
v ní přišli, » zůstane zkázyplným mlýnem smrli, všude nesmírný převrat, nerozpojný řetěz 
krouživých vírův, říše žravosti, nejšilenějšího přepychu, nesmírnosti neštěstí plný klín; 
těch nemnoho světlých místeček tím hrůzyplnější ozařuje noc, a přístrachy všeliké musí 
prý každého pozorovatele až k necitelnosti usoužiti. (Co spasitel přistoupá k ubohému 
člověčenstvu smrt ; neb bez úmrtí byl by nejbláznivější člověk nejblaženějším. ' Zrovna 
již bažení po vyzpytování toho obrovského stroje není leda potahování do hloubky, po- 
čínající závrať ; neboť každý půvab jesti zmáhající se vír, jenž v hrzce nešťastníka zúplna 
zachvátiv, nocí strastiplnou s sebou dravým proudem unáší. Tuto prý se tají lestná úpast 
rozumu lidského, jemuž příroda všude, jakož svému nejhoršímu nepříteli, záhubu strojí. 
Díky dětinné nevědomosti i nevinně lidské, nedávající člověku úžasná ta nebezpečenství 
spatřiti, jaká všudy vůkol,hrozivým ledovcům ku podobě, okolo poklidných obydlí lid- 
ských číhajíce, každou chvilkou čekají na, vpadnutí. Vnitřní nesvornost přírodních, sil 
toliko člověka po ten čas zachovala ; však ale musí jednou ona veliká doba nastati, ve 
kteréž lidstvo veškeré velikým společným usnešením z trapného stavu toho, z toho straš- 
livého žaláře se vyrvouc, a svobodně odřeknouc se svých zdejších statkův a zboží, na 
p 
ň 
