| 
165 
věky vyprostí svoje plemeno z bídy té a do šťastnějšího světa k starému otci svému 
je uchrání. Takto alespoň hodným spůsobem skonávajíce předešli by nutné, násilné za- 
hlazení aneb ještě strašnější zvířecí odrodilství skrze posloupné rozrušení ústrojí my- 
slícího, skrze šílenství. Zacházení se silami přírodními, se zvířaty, rostlinami, skalami, 
bouřemi a vlnami nemůže jináče než připodobnit lidi k těmto předmětům, a právě to 
zpodobňování, ta přeměna a to rozpuštění bytosti božské a člověčí v neskrocené síly 
jest přírody této duch, té strašlivě nenasylné moci. A zdaž všecko co vidíme, praví 
tito dále, není již kořistí nebes, velikou zříceninou minulé slávy a nádhery, zbytkem 
truchlivých hodův ? 
Buď si tak, mluví srdnatější ; vediž tedy pokolení naše zdlouhavý, však dobře 
rozmyšlený boj záhuby s touto přírodou. Trávícími jedy hledíme, abychom ji zkazili. 
Přírodozpytec staň se šlecheltným hrdinou, kterýž, aby své bližní zachránil, vrhá se do 
rozevřené propasti. Však jsou jí umělci nejednu již ránu zaťali, jen pokračujte, zmoc- 
ňujte se těch tajemných nilek, učiňte, ať zapráhne po sobě samé. Užijte oněch nesvor- 
noslí v prospěch svůj a budete ji, jak onoho býka oheň soptícího, po vůli své moci pod 
jařmem řídili. Vámi musí uvedena býti v podrobenost.  Strpení a víra přisluší synům 
lidským.  Vzdálení bratři k jednomu cíli pojí se s námi; kolování hvězd — co životův 
našich na kolovrátku vypřádání bude, služnou pomocí svých otrokův pak nové džinistan *) 
si vystavíme. S vnitřním v duši plesáním dívejme se jejímu spustošení, jejím zmatkům ; 
však se ona sama nám límto zaprodá, a každý nátisk její v těžkou jí vzroste pokutu, 
Ve vznášejících citech svobody naší žijme a umírejme; neboť z ní se prýští veletok, 
kterýž ji svým časem zaplaví a ukrolí; v tom se koupávejme, abychom občerstvovali 
se novou srdnalostí k rekovným činům. Až polud se nevztahuje obludy vztek; kapka 
svobody dostačí, aby jej navždycky oslabila, jejímu pustošení vykázala míru a hranice. 
Pravdu mají, praví někteří ; zde leží talisman aneb nikde. U zdroje svobody se- 
dajíce pátráme ; on jest ono veliké kouzelné zrcadlo, v němž jasně nezkaleně odhaluje 
se všecko slvoření ; v němž se koupají útlí duchové a všech přirozeností obrazové, 
a v němž vidíme zotvírané všeliké chodby a komnaty. Nač to dobré, pulujeme-li pře- 
obtížně kalným světem věcí vidomých ? vždyť leží v nás, pramenu tom, čistější svět. Zde 
jen zjevuje se pravý smysl toho velikého, pestrého, zmatečného divadla; a vstupuje- 
me-li plni těchto zjevův do přírody, všecko nám veleznámo jest a s jistotou známe 
každou podobu. Netřeba nám dlouhého skoumání ; na zběžném porovnání, na mále tahův 
v písku přestáváme, vyrozumějíce z toho ostatnímu. Tak jest nám všecko písmem mo- 
hútným, jehožto klíče máme při sobě, a nic nám nepředzvídaně v cestu se nenamítá, 
ježto napřed běh onoho hodinného stroje známe. Jen my ze přírody plnými smysly se 
těšíme, poněvadž nás nepozbavuje našich smyslův, poněvadž nás nesouží horečné sny, 
alebrž jasná svědomost zbrojí nás důvěrou a pokojností. 
Onino blouzní, oslovil tyto povážný muž. Zdali nespatřují ve přírodě obraz vlast- 
ního vnitřka svého. Omi sami se tráví v divoké bezmyslnosti, nevědouce, že jest jejich 
příroda jenom hřičkou myšlének jejich, jenom pustým přemítáním jejichsnu. Pak ovšem 
„jest jim dravým zvířetem, podivně dobrodružným závojem jejich smyslnosti. Člověk rozebdělý 
beze strachu pohlíží na ty zmetky své nezřízené obrazotvormosti, věda, že nejsou leč 
„micotné příšery jeho slabosti, Svědom jsa panstva svého nad světem, svou osobností 
Je 
“ 
ý 9) Džinistan, v arabské mythologii říše duchův neb geniův, džin nazývaných. 
lí 
