174 
V celém tomto pohoří jest panující hornina rula, která však na krajích ve svor 
-a chloritovou břidlici přechází. Žula tvoří také zde bezpochyby jádro celého pohoří, ale 
vychází málo kde na den, tak u Olešnice v Orlickém pohoří za Náchodem, mezi Klad- 
skem a Reichensteinem.  Temeno Dešenské hory skládá se z hrubozrného gabro- 
vého kamení, 
U Pottensteina a Litic vystupují dva žulové ostrovy z opuky samé, ale souvisí pa- 
trně ještě s Orlickými horami. Podle celé stráně Orlických hor od Olešnice a Hrádku 
až k Rokytnici panuje břidlice, částečně v chloritovou břidlici vyvinuta. V břidlici této 
leží dosti hojně sloje vápence a železné rudy, klerá se u Rychnova dobývá a taví. 
Vyjmonce železné rudy, zvláště lupenatý krevel a něco tuhy, nenalezá se na české 
straně zvláštních slojů; větší bohatost jeví se na slezské a moravské straně, kde, se 
u Starého Města magnelová, a červená železná ruda a tuha, u Janovic a Bergstadtu le- 
štěnce a kyzy, u Zukmantlu zlatonosné -křemenité žíly, u Marschendorfu chrysoberyll vy- 
skytují. Pěkné zlatonosné kyzové couky jsou též u Reichensteinu v pruském Slezsku 
ve svoru, v němž čoky vápence, amiibolového a hadcového kamení leží. Kyzy jsou 
hlavně otrušíkové kyzy. 
Zbývá nám ještě pojednati o posledním skupení prahorním, 0 Českomoravském, 
které vlastně s prahorami Šumavskýmí souvisí a jen neurčitě od nich odděliti se dá. 
Počítáme-li hornatou krajinu na levém břehu Vltavy až po Budějovice, Vodňany, Strako- 
nice, Horažďovice a Klatovy k Šumavě, zbude nám ještě rozsáhlá prahorní vysočina, 
která od Orlických hor jenom pískovcovými vrstvami u Třeboně a údolím Moravy se dělí, 
a odtud až k Dunaji se prostírá. Kraje této vysočiny jsou na severu pokryty vrstvami © 
pískovce a opuky od Plaňan, přes Kolín, Chrudím, Rychenburk, Poličku, Svojanov; vý- | 
chodně v Moravě stýkají se od Boskovic až k Brnu s drobovými a břidličnatými vrstvami | 
(útvaru devonského), od Brna ke Znojmu až ke Křemži nad Dunajem s vrstvami třeli- | 
horními; na jižním kraji lemuje údolí Dunajské od Křemže až k Linci tuto vysočinu; | 
však zde se nedá odděliti od prahorních výběžků Šumavských, kleré až k Rýnu do údolí 
Dunajského sahají. Západní hranice můžeme ustanoviti od Klatov přes Žinkov, Rožmitál, 
Milín, Knín, Jílové až k Českému Brodu, podél kterýchž hranic počínají vrstvy památného 
silurského útvaru, o němž příležilě jednati budeme. Máme tedy před sebou rozsáhlou 
, vysočinu asi 30 mil dlouhou a;20 mil širokou, která jen neprávem na moravských hra- 
nicích jmeno Českomoravského pohoří obdržela, poněvadž se málokde nad 2000 stř. výšky 
vypíná a málo pod 1800 siř. snižuje. 
Nejvyšší temeno telé vysočiny nalezá se na českorakouských hranicích při pra- 
menech Lužnice a Dyje. Jednotlivé vrchy dosahují zde výšku 3.500 stř. Široký hřbet 
prostírá se odtud jižně k Dunaji pod jmenem pohoří Manhartského, a severně "podle hra- 
nic českomoravských, ustanovujíc rozhraní vody Černého a Severního moře, 
Rozvlněná vysočina mezi moravskými hranicemi a břidličnými horami ve vnitřních 
Čechách obdržuje ještě na několika místech poněkud horský ráz, tak okolo Žďár a Svratky, 
mezi Sázavou a Doubravou, kde zvláště tak nazvané Žďárské hory vynikají (však 
málo nad 2000 stř.), pak v cípu mezi Vltavou, Sázavou a Blanicí.  Oudolí Sázavy, 
Vltavy, Lužnice, Želivky, Blanice a jiných řek a potoků vinou se z většího dílu úzkými 
skalnatými údolími; jenom na jižní straně Čech u Třeboně a Budějovic prostírají se dvě 
větší roviny, vyschlá to dna bývalých sladkovodních jezer a bahem. V celé této roz- 
sáhlé prostoře panuje zase rula se svými rozmanitými odrůdami. Sloh télo ruly má 
