194 
náprsničkou atd. Při tom jest srst velmi jemná. Jemná srst ale prozrazuje podle Ari- 
stotela bázlivost, a jakož tento výrok zcela o zajíci plalí, dá se i zde poněkud odů- 
vodnili. Plachá jest kočka vždy, a k zjevnému boji odhodlává se jenom tenkráte , ne- 
může-li se na útěk dáli, a tu se s udalnou myslí i zlostivý kožich vybují. : 
Na hedvábných prstcích se skrčeným svalovitým krkem, s vláčným tělem, 
majíc nohy k okamžitému skoku hotové, krade se kočka slídíc ve všech koutech po své 
kořisti, nejraději po myších. — Co se z kočky narodí, nebude než myši chytali. — 
Co kočka rodí, to myši loví, — praví naše stará přísloví; a právě proto jest nyní 
všudy rozšířena co nevyhnutelně potřebné domácí zvíře, ač více nenáviděna nežli mi-, 
lována. Arci že ne všeobecně. Egypt, v jehož nížinách pravou vlasť domácí kočky *) 
hledati musíme , ctil ji v šedém dávnověku co bůžka. Úrodní krajové Nilští uznávali 
zásluhy hubilelkýně myší, a jako ihisovi a ichneumonovi klaněli se i jí. Podle podivných 
postav Faraonů vystupuje na mnohočetných pomníkách její obraz, a v tisíciletém prachu 
egyptských pohřebních síní nalezají se někdy celá ložiska kočičích mumií balsámova- 
ných a pečlivě uložených. 
Herodot, starý ve svělě zběhlý dějepisec, a po něm Díodor mluví o této bo- 
hoslužbě. Kočka byla bohyni Bubastis (egyptské to Venuši) zasvěcena, a slejnojmenné 
město musélo pravým kočičím ústavem a rájem bývati. Kočky lu bydlely v chrámech, 
jsouce výborně uclívány, a přelrhla-li se konečně předce velchá nit života jejich, dostalo 
se jim slavného pohřbu. Kočku zabiti bylo veliký zločin, kterýž smrtí trestán byl; na- 
lezl-li Egypťan někdy kočičí mrtvolu, dal se i hned do hlasitého nářku, aby tak své ne- 
šlěstí a svou nevinnost oznámil. Smrt kočky zahalila v smutek celý dům, všecko okolí, 
a s ustříhaným obočím procházeli se truchlící soustrastníci. Ano někteří její zbožňova- 
telové tak byli horlivi, že nalezli-li někde v cizině kočičí mrtvolu, ji s sebou vzali, aby © 
alespoň útěchy nabyli, že posvátné kosti egyplskou zemí přikryli. 
U Řeků a Římanů byl takový blud nemožný. Nestarajíce se vůbec tak mnoho 
o kočku užívali místo ní většího dílu kolčavy k zahlazování myší. Nicméně bylo toto 
v nočním temnu vidoucí zvíře, jako sova, bohyni moudrosli, yAwvzxázu Ždbývy zasvě- 
ceno. — A předce zdomácněla kočka v Evropě teprv stěhováním se národů, nejposléze 
v Skandinavii a v Anglicku. To dokazují walisské zákony Howella Dha z desátého sto- 
letí. Dle nich, kdožkoli kočku z knížecích sýpek zabil neb ukradl, musel nestřiženou 
ovci s jehnětem aneb tolik pšenice odvésti, co potřeba bylo k úplnému zakrylí kočky 
od konce ocasu až ke špici nosu. — Do Ameriky uvedli tolo zvíře Evropané, a do 
Kalifornie bylo ještě lonského roku mnoho draze zaplacených koček odvezeno. 
Nyní zaujímá kočka všudy se psem svého místa, jakkoli nesmířitelné nepřátelství 
„mězi nimi panuje. Jest na něho laskav, co pes na kočku, — — Přeje mu, co pes kočkám, 
praví náš lid o zatvrzelém nepříznivci. : 
Pes jest upřímný, věrný, soudílný, udatný a a podobných vlastnoslí nemá 
žádné zvíře, Kočka jest vždy poloviční divoška, Čím s kočkou víc zahráváš, tím spíše 
skrábne. © Pohodlí milujic pracím se vyhýbá, což opět dosvědčuje staré pořekadlo : 
Kočka rybám ráda, než do vody nic. Všeliké úslužné poddanosti se vzdalujíc zpírá 
©) Pravdě podobno, že jistý druh koček (/elis maniculata) od Růppla v Nubi nalezeny původní plemeno 
našich jest. Proti dřívější domněnce, jakoby domácí kočka byla toliko zkrotlá dřvoká kočka (felis 
latus), která i v našich lesích zde onde ještě žije, svědčí jisté rozdílnosti v ústrojí. 
