195 
se vší lidské moci. K člověku nepřilne nikdy s ryzí přítulností,“ Právě „však vloni do- 
kázala jedna kočka, že může býti přítulnou, jen když chce.: Důkaz ten vypravuje P. 
A, de Damas, polní kaplan u východního vojska francouzského *). 
Jistý mladý francouzský voják (Zuav) přinesl vloni do Krimu malou kočku, kte- 
rouž velice miloval. Na celé daleké cestě byla mu věrnou společnicí, na noclehu a od- 
počinku vedle něho spávajíc a na pochodu na jeho torbě sedávajíc, až konečně den 
nastal, kdež udatný vojín do ohně musel, neboť Francouzové stáli na řece Almě. proli 
Rusům. Na hlas polní trouby chopí se vojín své zbraně a všik se postaví ; milá kočka 
zaujme své stanovisko. Oheň z děl začne, ona se ale neleká. Nastanou šarvátky, bo- 
jovník řílí se na nepřítele, běží, vrhne se na zem, by praskající pumě se uhnul; vy- 
skočí, shýbne se, a opět se vzlýčí a opět bojuje — milá kočka na torbě pevně. se 
drží. Konečně zafičí kulka, a vojín skácí se v krvi; tu seskočí kočka se svého stano- 
viska, vyhledá ránu a začne ji opatrně lízati, zastaví krev a ubrání, že rána se ne- 
zhoršila, než lékař přišel a ji zavázal. Událost lato se ve vojsku rozhlásila, a když ra- 
něný Zuav do Cařihradské nemocnice musel, bylo mu co výjimkou dovoleno, svou spo- 
lečnici s sebou vzíli, 
Avšak jedna lašťovka nedělá léto a faleš a lest jsou nejhlavnější stránky kočky. 
Vždyť proto vešla v přísloví, a léž v mrtvé říši kamenů dosvědčuje to kočičí zlato 
a kočičí stříbro. 
, Při své falešnosti jest kočka opatrna, nedověrna a podezřiva ke všemu, i k člo- 
věku. Na jistou dálku nechává arci cizince se přiblížili; ale pak zmizí jedním skokem 
z očí, střelhbilě a bez pozůslavení stopy, jako pták. Přede psy prchá, jak mile jich 
zočí, a © skrýš není nikdy v rozpacích. V největší nouzi vyskočí na strom, shlíží 
u vší bezpečnosti se své strážní věže, čekajíc až se pan štěkavec ztiší. Kočka zná 
všecky spády svého okresu, a obzvláště v kuchyni. Je-li zde něco, co by smlsat 
mohla, pečená rybka aneb otápek na smetaně, vyčká vždy příhodného okamžiku, a na- 
sytila-li svou choutku, leží již v druhé minutě bezpečně pod kamny s ospalýma očima: 
Jak chytře číhá v zahradě na ubohého ptáka, na malého, všetečného šedokabátníka, na 
mladého špačka, jenž se byl poprvé ze svého rodinného hnízdečka osmělil a už zachvá- 
cen pod jejími drápy svého ducha vypouští. Z díry do díry loudá se kočka, prochází 
se se střechy na střechu. Nemyslíc na nic zlého chce se vyhřívati a s tiché výšky světu 
se obdivovali; aneb snad předce myslí na lašťovky? Chytří ptákové tito znají potměšilost 
její, a však ve vzdušné říši cítí se bezpeční. V hejnech, u divokém závodním letu; 
šustíce a pohvizdujíce, vrážejí na kočku k zemi schoulenou, tu s této, tu s druhé strany, 
potleskávajíce ji dlouhýma, špičatýma, střelhbitě šumícíma křídloma na tváře a uši, -ač 
jimi pořáde potřásá, až se těmito nemilými hračkami rozmrzí a se odloudá. © Někdy jindy 
snad se jí lo lépe podaří. A neviděli jste jí nikdy číhati na myši? na slarých půdách, 
kdež poprášené bedny a truchly slojí? Pološerem prokmilá se lu paprslek sluneční, 
jakoby chtěl ctihodné harampálí ze sna probudili; ale všechno zůstává v tichu. © Tiše co 
smrt přikradla se sem kočka, před dirkouw číhá celá skrčena, zaslechši tam uvnitř 
hlásku myšího. Bez pohybu upírá lakotou jiskřící zrak na myšinu branku., Tu vykoukne 
ubohá a již vyhopkuje; ale dříve, než své nepřítelkyně zpozorovala, jest od ní zachvácena. 
bo Každý zná hru, jakou kočka se svým vězněm nemilosrdně provádí. Místo aby 
„ ?) Echo der Gegenwart 1855. Nr. 60. 
t 
13,5 
