198 
Při tom všem připisuje pověra lidu něco ďábelského tomuto nočnímu zvířeti. Tak 
spatřuje se vedle sovy a netopýra kočka v neustálé společnosti čarodějnic; a černé 
kočky náležejí ke všem obrazům hrozných strašidel. Ony hlídají v horách a ve skle- 
pích starých hradů ukryté poklady, líhají na rozcestích a řádí noční dobou v sesutých 
mlýnech skalních. Ano, jsouf samy jako přestrojené čarodějnice. Proto znamená jejich zjev 
výstrahu a neštěstí. Toliko pěknější bílá kočka zdá se býti vyjmuta. Vní bývají princezky 
zaklety, které pak některý dobrodružný rytíř aneb i udatný krejčí vysvobodit musí. 
Kočka má co nejtužší živobytí. Lišku a kočku nelze zabiti; majíť devaterý život, 
praví lid. Že jim shození s věže ničeho neublíží, toho jest zvláštní mrštnost a pružnost 
jejich údů příčinou. Avšak jak dobře se jim zahojí i nejnebezpečnější rána! jak dlouho 
snesou hlad a žízeň! — Jedna kočka přišla do balíku konopí, aniž se o tom vědělo. 
Konopim naplněná loď vyploula z Petrohradu, a za čtyry neděle, když byly v Leithu ba- 
líky otevřeny, byla kočka ještě živa. 
Umříti málo kdo kočku viděl. (Cítí-li smrt, vyhledává, právě na spůsob divoké 
zvěře, samotu. I zde, jako v celém živobytí, liší se od psa, kterýž i umíraje svou věr- 
nost dokazuje, pomoc aneb alespoň soustrast lidí hledaje. Jer. Sola. 
Učedlníci Saiští. 
Z Novalise přeložil Ladislav Čelakovský. 
3. 
Pohádka. 
Učedlník slyší v tesklivosli hlasy vespolek se míjející. Zdáť se mu každý na 
pravdě záležeti, a pomatenost přepodivná duše jeho se zmocňuje. Poznenáhla utichá 
vnitřní bouře, a zdá se, jakoby přes lemné, o sebe lámající se vlny duch míru se uklá- 
dal, jehožto příchod zvěstuje zmužilost a rozhlížející se dobrá mysl v duši jinochově. 
Veselý druh, jemuž růže a svlačce zdobily spánky, v poskoku přiblíže se k němu, 
spatřil jej sedícího v pohroužení. Ty hloubálku, zvolal, na docela bludné jsi cestě. 
Takto se velikých pokrokův nedočiníš. Nejlepšíť při všem dobré ducha naladění. A zdali 
pak toto duše rozpoložení se snáší s přírodou ? Ještě jsi mlád a necítíš mladosti zákon 
ve všech žilách svých ? necílíš lásku a toužebnost, dující ňádra tvá? Kterak ti možná 
tuto seděli o samotě? Což i příroda sedívá samotna ? Samotáře prchá radost a touha 
— a bez touhy, bez žádosti co spomůže tobě příroda? Mezi lidmi toliko zdomácněti 
můž duch ten, kterýž tisíci pestrými barvami mocně se vlírá do všech smyslův tvých, 
neviditelné milence roven, plane vůkol tebe. Při našich hodech rozvazuje se jazyk jeho ; 
sedaje na vrch rozzvukuje se písněmi nejčilejšího života. Tyť jsi nemiloval, ubožáčku ! 
prvním políbením rozemknut bude před tebou nový svět; tisíci paprsky zableskne živo- 
bytí do rozplesaného tvého srdce. Pohádku ti budu vypravovat, bedlivě poslouchej ! 
Před dávnými léty byltě živ daleko na západ slunce mlaďounký jinošek. Byl sice 
velmi hodný, ale podivín nad míru. Ustavičně se rmoutil, zčista za nie, pro nic; vždy- 
cky chodíval tiše pod sebe hledě, samoten si sedal, když druzí hráli a se veseliliý 
a s obzvláštními věcmi se obírával. Jeskyně a lesy byly jeho nejoblíbenějším obydlím ; 
tam hovořil neuslále se čtyrnožci a ptáky, se stromy a skalami, arciť ani jednoho 
moudrého slovíčka, nic než samé bláznovské řeči k popukání. Vždycky ale zůstával 
mrzutým a povážlivým ; nic naplat, že veveřička, opička, papoušek a hejl všemožně se 
snažily, aby jej povyrazily a na pravou cestu mu ukázaly. Husa povídala pohádky, potok. 
i 
