199 
mezi lo cvrnkal baladu, veliký tlustý kámen dělal směšné kotrmelce, a růžinka, přívětivě 
přikradši se za jeho zády, skrze kadeřky se mu proplítala; i také břečtan hladil jemu 
strastiplné čelo. Předce však nevrlost a vážnost v něm nebylo ničím zapuditi. Z toho 
měli rodičové jeho velikou starost, neboť nevěděli, co by s ním měli počíti. Jinak byl 
úplně zdráv a jedl, nikdy nebylo mu od nich ublíženo ; však až po nemnohá léta 
vždycky býval dobré a veselé mysli, více než kdo jiný; ve všech hrách nejpřednější, 
u všech děvčat nejraději vídán. Byl v skulku hezoučký jako obrázek, tváře měl jako ma- 
lované , a tancoval až se srdce v těle smálo. Mezi děvčaty byla jedna, milokrásné, 
drahoučké poupátko ; tvářinky jako z vosku, vlásky jako zlaté hedvábí, rlíky jako ma- 
liny, po vzrůstu jako panenka, s očkami tak černými, jako uhel. Kdožkoli na ni pohle- 
děl, myslil že na místě musí pojíti; tak zpanilá byla. Tehdy měla Růženka, tak se jme- 
novala, hezoučkého Jacintka, tak on se jmenoval, od srdce ráda; i on až na smrt do 
ní byl zamilován. Druhé děti o tom nevěděly. Fialka nejprvé jim o tom povídala. Do- 
mácí kočičky lo pozorovaly jak dobře, neboť domy jejich rodičův byly blizounko naproti 
sobě. Když pak tu Jacintek v noci u svého okna stál, a Růženka zase u svého a ko- 
čičky za svou myší: honbou tu okolo přebíhaly, tu viděly ty oba u okének, i smály se; 
a časlo tak hlasilč se řechtaly, až li dva lo slyšeli a na ně se rozhněvali. Fialka po- 
věděla to v tajnosti jahodě, a tato u lesa rosloue řekla o tom svým sousedkám špíčkám, 
kteréžto nemohly nechat špičkování, jestliže Jacint do lesa se ubíral. Takto brzy o tom 
věděla celá zahrada i les, a byl-li Jacintek na vycházce, volalo se mu se všech stran: 
Růženka je moje milenka. To Jacinta trochu mrzelo, musel se ale předce z hloubi 
srdce smáti, když se přiklouzala ještěrka, sedla na teplý kamen, a šlehajíc ocáskem 
dala se do zpívání: 
Růženka, do dobré děťátko, Cizí tvář ale poznajíc, 
Najednou zraku pozbyla. Hledte jen, ani se nelekne, 
Myslíť, že matkou jest Jacint, Činí se, jakoby nevědouc, 
Rychle ho za hrdlo popadne. Stále jen vroucně ho celuje. 
Ach! jak brzy sláva la pohynula. Octnul se u nich muž přišlý z cizích zemí; 
ten byl ku podivu daleké cesty konal, měl dlouhé vousy, zapadlé oči, strašlivé obočí, 
šat neobyčejný o mnoha řasách a podivných vetkaných obrazcích. Posadillě se před 
dům, náležející rodičům Jacinlovým. Jacint ale byl velmi zvědav, i sedl k němu, 
přinesa mu chleba a vína. Tu stařec rozčísnuv bílou bradu svou, jal se vypravovati 
a vypravoval pozdě do noci, a Jacint nehnul se od jeho boku a neumdléval v poslou- 
chání. Jak se o lom později proneslo, vypravoval přemnoho o cizích zemích, nezná- 
mých krajích, o neobyčejných věcech ku podivu; tři dni zdržel se u nich. slézávaje 
s Jacintem do hlubokých dolův. Růženka v duchu tisíckrále starého kouzelníka posílala 
kraj světa, neboť Jacint byl po jeho rozprávkách celý střelený a nedbal na nic krom 
toho; div že ješlě trochu, ač dost málo, jídla požíval. Naposledy onen muž dále se 
odebral, Jacintovi předce ale pozůstavil knížečku, živé duši nečitelnou. Ten dav mu na 
cestu ovoce, chleba, vína, vyprovodil jej daleko za dům; potom velmi zamyšlen se vrátil, 
a zcela nové živobytí vésti začal. Růženka se rmoulila, až z toho všechněm. líto bylo, 
- neboť od toho času málokdy na ni pomyslil, a vždy jen sám sebou se zabýval. 
I stalo se jednoho dne, že přišel domů jakoby znova narozen. Padltě ro- 
+ dičům svým okolo krku a dal se do pláče. Pryč musím, do cizích zemí, pravil; stará 
(podivná žena v lese pověděla mi, kterakto ozdravěti musím, hodila knihu do ohně a do- 
