200 
mlouvala mi, abych žádal vašeho požehnání. Možná že brzy, možná též, že nikdy se 
nevrátím. Růženku pozdravujte! Byl bych s ní rád dříve promluvil; ale nevím, co to 
se mnou, v dáli mne to pudí, nemám tady stání. Kdykoli starých těch dob rozpomínati 
se započnu, hned tu mocnější myšlénky se prodírají; ten tam jest pokoj můj, ty tam 
srdce a láska, musím jíti je hledat. Pověděl bych vám rád kam, leč nevím sám; tam 
kde sídlí matka všechněch věcí, panna zaslřená. Po té jenom zaplála mysl má. S Bo- 
hem, s Bohem. — Prudce se jim vyškubnul a pryč se odebral. Jeho rodiče si naříkali 
a slzy prolévali; Růženka se uzamkla do své komůrky a plakala trpce. 
Jacint utíkal, seč nohy stačily, skrz údolí a pustiny, přes hory a řeky, neustále 
k zemi tajemné. Vyplával se všude na svatou mateř, bohyni Isis, u lidí i zvířat, u skal 
a stromův. Někteří se smáli, někteří mlčeli; nikdo mu zprávy nedal. Zpočátku šla jeho 
cesta drsnatým, divokým. krajem; mlhy a oblaka stavily jeho chůzi; bouře se vztekala, 
napotom nacházel nepřehledné písčiny, palčivý prach, a jako cesla na pouti měnila se také 
jeho mysl; čas se mu zdál lenivým a vnitřní nepokoj se tišil ; srdce jeho jemnělo, a mo- 
hútné v něm bouření pozvolna přecházelo do poklidného, ale silného potahování, v němžto 
celá jeho bytost se rozpouštěla. © Bylo mu, jakoby mnoho let leželo mu za duší. Záro-— 
veň jevila se také krajina bohatší a rozmanitější, povětří teplounké a modrounké, 
stezka rovnější.. Zelené křoviny mu kynuly lahodným slínem, ač že nerozuměl jejich 
hlasu; nezdályť se vlastně mluviti, však předce i srdce jeho naplňovaly zelenou 
barevností, a chladným , líbezným pocitem. Pořád výše vzmáhala se v něm ona 
sladká tužba, a pořád širší a šťávnatější bylo lupení; pořád hlasitější a veselejší pta- 
ctvo i zvěř, ovoce libovonnější, nebesa zalemnělejší, vzduch teplejší a láska jeho 
křišťalový pramének a nesčetné květiny; ty jak scházely do jakéhosi údolí, mezi čer- 
nými, nebetyčnými sloupy, přívělivě jej známými slovy pozdravovaly. Milí krajané, 
otázal se jich, kdež pak najdu posvátné Isidino sídlo? Tady kdesi musí slát; snad že 
jste tu povědomější nežli já. — Také my toliko mimo jdeme, odpovídaly květiny; ro- 
dina duchův jest za námi, na ceslč, kleréž my cestu a byt připravujeme. Však ale před 
nedávnem braly jsme se krajinou, ve kleréžto jsme slyšely vyslovované její jméno. Jdi 
jen pořád vzhůru, odkud my přicházíme; však se o ledačemž dovíš. To pravice usmály 
se květiny a pramének, i dadouce mu se napit z čerstvého toku, braly se dále. Jacint 
radu jejich dobře si pamatoval, plal se tu i onde, až pak došel konečně dávno želaného 
příbytku, tajícího se pod palmovým a jiným rozkošným rostlinstvem. Srdce jeho tlouklo 
samou neskonalou toužebností, a nejsladší tesknota projala jej v tom obydlí věčných po- 
časí. Mezi nebeskou blahovůní zesnul, ješto mohl jej toliko sen uvesti do nejsvětějšího 
stánku. Přepodivně provázel ho sen nepočetnou řadou komnat, plných nevídaných před- 
mětův, vznášeje ho na půvabných zvucích a v slřídavých akkordech. Všecko mu tak za 
povědomé přicházelo, a opět v nevídané slávě a leposti. I zmizel poslední pozemský 
příchyt, jak by vzduchem stráven, a stanul jest před pannou tou nebeskou. I pozdvihl 
lehounký, lesknavý závoj, a Růženka mu padla do náručí. Hudba z daleka obeslřela 
tajemství milostného setkání, výlevy něžné touhy, všelikou cizost vylučujíc z toho pře- 
utěšeného místa. — Jacint potom ještě dlouho žil s Růženkou u svých potěšených ro- 
dičův a druhův dětinství svého ; a četní vňučkové děkovali staré podivné ženě za její 
radu a její oheň; neboť lidé tehdy dostávali tolik dětí, kolik sami chtěli. 
