226 
božského rozumu oživily a že člověk v ohledu na pokrm, spůsob žití, oděv, obratnost, 
umění i náklonnosti jiskry tyto roznílil v oheň zhřívající ledovou surovost a lepší život 
rozplameňující. Čím jasněji šlehaly plameny: tyto, čím chytřejší živočichy nalezal, čím 
více je k sobě poutal a na sebe uvykal, a buďto v boji nebo v pokoji s nimi obcoval, 
lím více vzrůstala jeho vzdělanost.“ 
Nevýslovný jest prospěch, jaký poskyluje velbloud Beduinovi, volnému synu pouště. 
To zvíře učinilo, že nesmírné pouště pískové, každému jinému nepřístupné, jichž násilí 
nepřátelské nemůže ani dobyti ani opanovati, staly se mu. blaženou, velebnou, opěvo- 
vanou vlastí, v nížto jediný velbloud všecko mu poskytuje, čeho k vezdejšímu životu 
mu potřebí. Na rychlonohém velbloudu, jehož proto. „hadžin“ t. j. běhoun nazývá, zniká 
hory obyvatelům Kavkazu a Himalaje. Tím spůsobem zachoval Beduin, t. syn. pouště, 
neboť poušť v arabském jazyce slove bediať, posud volnost svou, a protož mezi Beduiny 
vůbec známa jest píseň divokého Šanfara, souvěkého s Muhamedem prorokem, jenž pěl 
o poušti takto: 
„Vše přichystáno, hvězda se třpytí večerní; připravení velbloudové na cestu neznámou, 
již tíží sedla hřbety jejich. 
Daleko tam budu hledati útočiště, kdež mení pronásiedování ; známť samotu, v níž lze 
skrýti se před nenávistí nepřátel. Jen tam! jen tam! 
Moudrému šírá jest povždy země, a noc ukazuje mu dráhu jeho, 
Opuštěn jsem od lidí, jichž nemohl jsem získati dobrodiním ; obcování s nimi pro mne *' 
vnady nemá. 
Nebudu já toužiti po nich, toliko-li zbude mmě to tré: srdce neohrožené, meč lesklý, 
a mocná kuše má, kteráž metá střely rychlé. 
Beze zbraně není ruka má; duše má strachu nezná. 
V poušt-li vstoupí noha má obláskem naplněnou, vydá oblásek jisker a v kusy rozpadá se. 
Hlad svůj sliby krmím, až neznám jej více a myšlení jinam zaletí. 
Suchým hrdlo vlažím pískem ; nevhod mi pán, jenž dávaje nápoj mně poroučí. 
Velkáť trpělivost má, jen proti pohanění jest netrpělivost má! : 
Hladový co vlk v ranní táhnu době z pouště do pouště. 
Hlad palčivý stisknu ve vnitřnostech, jak sterou nit ruka v jedno stiská. — — 
Země holá lůžko mé, tlačící vysmáhlou páteř. : 
Trpělivosti jsem syn! 
V té písni zobrazen život Beduina, který kromě velblouda věrného nemá tovaryše, 
Jako Arab nemá jiného ovoce, leč palmy dallové v poušti rostoucí, tak nemá i jíného 
domácího zvířete kromě velblouda. Hrst datlí a mléko velbloudí bývá celá slrava jeho. 
S málem spokojí se i velbloud jeho; všudy nalezne pro hlad svůj bídné, nízké 
křovíčko, všudy bodláčí, ano i trnatá akácie, které si žádné zvíře nevšímá, jakož i pecka 
datlová; co kámen tvrdá, slouží mu k zapuzení hladu. Obyčejně se pán jeho 0 po- 
iravu proň ani v nejmenším neslará, neboť velbloud, jsa puštěn na svobodu, vyhledá si 
sám. rostliny mezi pískem a kamením spoře rosloucí; © nápoj ještě méně pán pečuje, 
poněvadž velbloud dlouhý čas o žízní vydrží, Žaludek velbloudí toliž obsahuje jakousi. 
tkaninu, které žádný jiný přežívavec nemá, a v nížto se jako v houbě voda po delší. 
čas čerstvá a neporušená zachová. Musí-li však velbloud déle pěli dní. žíznili; a ne- 
