230 
a rozšíření jeho sama vylknula, Od jihu Asie, ode krajin slonů a tygrů, sode krajin 
rostlinstvem a vodou bohatých žije až nahoru ke kruhu točnovému, nad který výše ne- 
malezá se. Za horami Hindukoš, v poříčí Gihonu až k výšinám a stepím "Turkmanským 
a Bucharským jest velbloud opět tím, čím v Arabii a Syrii, a svědčí mu tam tak vý- 
borně, že třeba 14 hodin cesty za den urazí. Odlud až k severu zdá se, že jest vlast 
dvojbrbatého drabaře (C. bactrianus), jakož v jihu Syrie a Arabie jednohrbý velbloud 
více domovem jest. A však netoliko v Samarkandu, Bochaře a Chivě až k moři Chva- 
Jinskému rozšířen jest; znajíť ho kočovníci vysoké vnitřní Asie, jimž on tak potřebný 
a užitečný jest jako mnohým národům jiným. Na východ od hor Turkestanských, ve vyso- 
kých krajinách vnitřní Asie, „všudy jest velbloud znám, a sice východně až k Číně, 
jižně k Tibetu a severně v Sibiři až k oněm krajinám, kdež pásmo sobů počíná. Nej- 
více k severu žije velbloud v Altaji a alpách Daurických, ano až na severu jezera Bai- 
kalu v stepech Burélů, kteří ještě mezi řekami Angarou, Udou a Jenisejem az k 569 se- 
verní šířky chováním velbloudů se zanášejí. Než jako velbloud v Sahaře po horkém 
písku cestuje, tak musí v lěchto krajinách, napadne-li hluboko sněhu, za přípřež slou- 
žiti a přes prudké vody pána svého přenášeti. Ovšem se velbloud děsí prvního vstou- 
pení do vody; byv ale proudem uchvácen plave lépe nežli kterékoli jiné zvíře. Je-li 
vodou pozdvižen, že nemůže na nohy spoléhati, klade se stranou ma vodu, a dá se 
jako nadmutý měch proudem unášeti. Při takové příležitosti vůdce velbloudů v čele 
plave a velbloudy provazem k sobě uvázané -k onomu místu u břehu převádí, kdež líbí 
se vystoupili. 
V tyto krajiny severní dostal se velbloud z pravlasti své, z čínských, písčitých 
stepí Šamo řečených, 3 — 4000" nad hladinou mořskou zvýšených, a z „mongolské 
pouště Gobi. V krajinách východně od pouště Gobi ležících obývali prý druhdy kme- 
nové Hiognu, čeleď lo Turecká nejvíce k východu bydlící, chovajíce čelná sláda 
rozličných zvířat, zvláště velbloudů; a poměvadž nejstarší dějepisné prameny v. Číně 
udávají, že na jihu pouště Gobi bývali velbloudi divocí, zdá se, že kmenové onino první 
byli, jenž divoké velbloudy skrolili a v domácnosti své jich používali. Dle zpráv ze 
47. století pocházejících žila tam ještě v onom věku hejna divokých velbloudů, kteří 
v mládi jsouce chyceni snadno prý skroliti se dali, jen že bylo těžko zmocnili se jich, 
poněvadž v divokosti tak rychlí byli, že je lovci i na sebe bystřejších koních slěží 
mohli zasáhnouli střelami. Tak trvá tedy chování velbloudů v severozápadních krajinách © 
Číny již od mnoha set let, a jak důležiti tam velbloudové jsou, nejlépe z popsání © 
čínského lékaře Šidšina vysvítá, jenž dí, že denně 10—15 mil cesty urazí, a že skrytý 
Y zemi pramen větříce kopyty svými půdu rozrývají, aby se vody dopídili, Vladař ne= © 
beské říše chová v zemi Chalka-Mongolů četná sláda velbloudů, až do 20.000 (?) kusů Ž 
počítající, a to zvláště pěkných a zdařilých, mezi nimiž i bílé barvy velbloudové se na= 
lezají. V Pekingu a ve vůkolí mnoho velbloudů se nachází, (Cesta mezi Pekingem a 
a Kiachtou do Sibiře ruské, skrze poušť Gobi, dá se jenom pomocí velbloudů (sh i. 
nati, a tisíce karavan každoročně touto cestou sem lam přechází. “ 
Velbloudi těchto krajin liší se od jiných dlouhou srslí a tím, že na velikou l 
uvykli jsou, tak že v slepi, když pro led k vodě nemohou, pomrzlou a uschlou trávu : 
oškubávají a tak žízeň i hlad najednou zapuzují. Skrze vyšší krajiny pouště Gobi nedá 
se s koňmi cestovali, neboť by tito slané rostliny tam rostoucí nežrali, aniž by pili © 
vodu stojatou, hořkou sůl obsahující, což všecko velbloudům chutná jako lahůdka ob- 
-oni 
