231 
zvláštní, Nezřídka stává se, že ve výšinách těchto (4 — 5000“ nad mořem) bývají ká- 
ravany přepadeny od sněhových bouří a závějí, tak že velbloudi po kolik dní potravy 
nalezli nemohou, a trvá-li to déle osmi dní, hovada tato bídně pocházejí, jakož oby- 
čejně někteří, zvláště slabší, na cestě skrze poušť tuto zahynou. Protož mají také vel- 
bloudi, jenž uvykli jsou tudy cestovati, cenu velikou. 
Tak zříme tedy totéž zvíře, jak onde v horoucích pouštích vzdoruje bouřím 
písku palčivého a zde v chladných stepech bouřím sněhovým. 
Má-li velbloud konati cestu přes poušť Gobi, dá se mu na 1200 ruských verst 
(471 našich mil) náklad 4—5 centů, s klerýmžto asi za 40 dní dojde na místo ustano- 
vené, konaje denně 8—9 hodin cesty. Velbloudi tamější jsou dvojhrbí, postavy nízké, 
nepříliš rychlí ale vytrvalí, tudíž více k nošení nežli ke běhu se hodící, a barvy buď 
sivé nebo přirudlé anebo černavé. 
V horách Daurických a okolo Bajkalu až k Jeniseji, kde obývají Burétové, 
slouží velbloud ku přenášení věcí, jichžto kočovník má zapotřebí; zde musejí se však 
velbloudové pilně šetřiti a bedlivě opatrovati. V zimě musejí dostati vlněnou přikrývku, 
aby mrazem nepošli v zemi oné chladné, kde častokrále se podivné výjevy maskytují. 
Tak setká se Tungus na sobu jedoucí s Burétem na velbloudu sedícím, a tygr čínský 
zabíhá do lesů Irkuckých, kdež medvědi zimního spánku požívají. 
Také Kalmuci v dolinách hor  Altajských chovají stáda dvojhrbých velbloudů, 
kleří s ostalními stády pod širým nebem musejí přezimovati. Nenalezajíce dostatečné 
potravy, a jenom někdy tu a tam v skalní rozsedlině bídnou přezimující rostlinu ošku- 
bávajíce, zhubnou do jara tak velice, že hrby jejich, které byly na zimu samý lůj a samé 
maso, nyní jenom co kožené vaky stěla jim visí. 
K severozápadu konečně jest ve stepech okolo Aralského a Chvalinského jezera, 
© jakož i v rovinách nad Irtišem, Volhou a Donem, východně i západně od Uralu, již od 
časů Čingischanovců a Timurovců velbloud  zdomácněn a vedle čelných stád koní 
chová se od Dhunganů, Kalmuků a Kirgisů i jiných kočovních kmenů. Na dalekých 
cestách svých, jež v zimě konají, Kalmuci obyčejně na velbloudích jezdívájí, poněvadž 
mají tito krok jistější a dlouhými nohami v sněhu lépe broditi se mohou nežli koňové, 
madlo pak nedostatek potravy a nápoje snáze snášejí nežli tito. Jsouce bez velbloudů 
nemohli by Kalmuci v prudké zimě dříví a rákosí k topení zdaleka přivážeti, a nadto 
je vyživení hovad těchto přes zimu málo práce stojí, méně nežli stáda koňů, hovězího 
dobytka a ovcí. Jak mile však, jako u Tatarů Nogajských, v severní části poloostrová 
Krimu bytujících, kočovní život popustí místo stálému usídlení a rolnictví, ustoupí vel- 
bloud jiným zvířatům, z nichžto koně a hovězí dobytek rolníku více užitku dávají, nežli 
velbloud hodící se jenom kočovníku.  Prolož také se velbloud v Evropě nikde nenalezá, 
leda v okolí Soluně (Salonichi) v staré Macedonii, odkud se na velbloudech náklady do- 
vážejí do krajin podunajských; do Bosny a Bulharska, což ale rok po roce řidčeji se stává. 
V stepech Uralských naopak, jakož i v Chivě a Bochaře bude velbloud povždy veledů- 
ležitý pro obchod, v jehožto dějepisu od nejstarších dob neneposledního místa zaujímá. 
Co se týká velblouda v Africe, z dějepisu známo jest, že první velbloudové zá- 
„roveň se Židy tam se dostali, ačkoli pro vlhkou, každoročně mocným Nilem zaplavova- 
nou krajinu kolik set let po odláhnutí Židů v Dolním Egyptě zdomácněti nemohli ; pro“ 
-tož také mezi hieroglyfy žádné vyobrazení velblouda se nenalezá. V těžko přístupných 
katakombách jedné z pyramid spatřil známý cestovatel německý. Burkhardt obraz ma 
