294 
, Učedlníci Saiští, 
Z Novalise přeložil Ladislav Čelakovský. 
4. 
Cestovatelé. 
Učedlníci objali a rozešli se. 
Valné, dunící síně stály prázdny a osvělleny; a podivný hovor v nepočetných 
jazycích mezi tisícerými přirozeními, kteréž v síních těch byly shromážděny a vrůzných 
řadách postaveny, stále trval. Vnitřní jejich síly s sebou vespolek zápasily , toužíce po 
návratu do staré svobody, do bývalé své poměrnosti; málo které stály na pravém svém 
místě, pokojně na rozmanilý len rueh a to hemžení kolem se dívajíce; ostatní stěžovaly 
si na hrozná muka a bolesti a želely starého, blahoslaveného života v lůně přírody, 
kdežto společnou svobodností jsouce mezi sebou spojeny, každé, čeho jí třeba bylo, 
samoděk se dostávalo, Ó! kéž by člověk, pravily vespolek, rozuměti chtěl vnitřní hudeb- 
nosti přírody, kéž by se mu smyslu dostávalo, aby jím všecku vnější ladnost pojímal. On 
ale sotva tuší, že jedno k druhému náležíme a žádné bez ostalních zůslati nemůže. Ni- 
čeho nenechává, svévolně nás rozpojuje, v samých dissonancích vůkol tápá. Kterak by 
šťasten mohl býti, zacházeje s námi přívětivě a vstoupě do velikého spolku našeho, 
jakož bylo dávněji v zlatém čase, jak právemnazývá jej. Oné doby rozumělť nám, jakož 
my jemu rozuměly. Ale svou žádostí po bohoslovství odloučiv se od nás, hledá toho co 
my nevíme, anobrž lušiti nemůžeme, a od lé doby není nám více hlasem průvodným, aniž 
součinným pohybováním. Tušíť sice v nás neskonalou rozkoš, věčné požívání, a prolo 
tak podivnou lásku k některým z nás chová. Kouzlo zlata, tajemství barev, radosti vod 
nejsou mu cizími; v sochách starověkých tvoří si pojem o divotvorné moci v kamenu, 
a předce — scházíť mu posud sladká náruživost, po osnově přírody vzplamenělá, 
schází mu oko pro naše blahostiplné mysterie. 
Jen cítiti kdyby jedinkráte započal; ten božský, nejpřirozenější ze všech darův 
příliš málo ještě zná: cítěním starý, toužebně postrádaný čas by se navrátil; citu živel 
jest světlo vnitřní, kteréž v krásných, účinku plných barvách se láme. Pak by hvězdy 
vycházely v něm ; on by se naučil citem pojímati celý svět jasněji a mnohotvářněji, 
nežli jemu nyní vnější oko ukazuje hrany a plochy. Stana se pánem neobmezené, pro- 
měnlivé hry, zapomenul by na všecka pošetilá snažení pro věčné, samo sebou se živící, 
neustálé vzrůstající zachutnání. Myšlení jest pouhý citu sen; umořené cítění, bledo- 
šeré, slabodušné žití. 
Any takto hovořily, zářilo slunce vysokými okny; a v jemném šumění ubývalo 
hřmotu rozprávky jejich, neskonalé zatušení projalo všeliké podoby; nejlíbeznější teplota 
přes všecky rozšířila se, a nejpodivnější pění přírody z nejhlubší tichosti vystoupalo. © 
Bylo slyšeti hlaholy lidské ; veliké dvéře do zahrady byly otevříny a několiko cestovní- © 
kův usedlo na stupních širokých schodův do stínu stavení. Půvabná krajina ležela © 
krásně osvětlena před nimi, na zad tralil se pohled horem v modrém pohoří. Ochotné © 
dítky přisluhovaly rozličnými jídly a nápoji, a brzy vznikal živý rozhovor mezi nimi, 
Na všecko, cokoli člověk před se béře, musí neroztrženou pozornost svoji aneb © 
své já obrátiti, pravil konečně kdosi, což když učiní, brzy v něm povstávají myšlénky, 
aneb to nový spůsob takovýchto zpozorování, kteráž se veskrze přeútlým pohybům bar- 
vící neb čkávající tužby, anebo též podivnému houstnutí a vytvařování se zpružné teku- 
tiny podobají. Omyť z toho právě bodu, kde zatknul první dojem, na všecky strany živou 
