Ě 235 
hbitostí se rozptylujíce, jeho samobytné já s sebou umášejí. Tuto hru může ihned 
zase zničili, jestliže rozdělí na novo svoji pozornost, anebo povůli těkati jí dovolí; 
neboť se myšlénky ty nezdají ničím jiným, než vlnami, kteréž ono já ma všecky strany 
v onom zpružném toku působí, aneb paprsky v něm se lámajícími, anebo vůbec podi- 
vuhodnou hrou vlnek toho moře s tuhou pozorností. 
Památná ale jest ona zkušenost, že si člověk leprvé v léto duševní hře svědo- 
mým sstává své individnalnosti, své osobitné svobody, a že se mu zdá, jakoby ze snu 
hlubokého procilna, nyní teprva ve svělě se cítil zdomácnělým a svěllo denní nyní te- 
prva na vnitřní jeho svět se rozlévalo. Nejvyššího stupně že dosáhl, domnívá se ale, 
jestliže, nikolivna závadu onéno hře, zároveň obvyklou činnost smyslův svých jevili, 
jestliže tudíž číti i myslili umí v stejný čas, 
Tou vzájemmostí člověk prospívá v obojím ohledu : svět vnější stává se mu vždy 
průzračnějším, vnilřní ale rozmanilějším a znamenilějším , a taklo se oocifuje myslící 
člověk ve vroucně živém postavení mezi dvěma svěly skrze úplnou svobodnost a nejra— 
dostnější pocilování moci své, Což tu divu, že se pak snaží tento svůj slav zvěčnit 
a nad veškerost dojmův svojich rozšířili ; že nenasytně obou lěch říší příbuzenství stíhá, 
a zákony obou i souhlasnosli a prolivy postřehá, Soujem všeho toho, co nás dojímá, 
zoveme přírodou; máť tedy příroda noposlřední polažnost k oněm údům a ústrojím 
těla našeho, kteréž smysly jmenujeme. Z neznámých i lajemných potažeností našeho 
těla možná soudili o neznámých a tajemných poměrech vnějších přirozenoslí, a jest tedy 
příroda spolkem divuplným, jejžlo my, jsouce svým tělem do něho uvedeni, dle míry 
zřízení a schopnosli jeho seznáváme. Jest otázka, zdali všech těles přirozenost touto svojí 
obzvláštní přirozeností po pravdě pojmouli schopni jsme, a pokud až myšlénky naše a naší 
pozornosti napnutost buď přírody zákon sobě, buď zákon svůj přírodě ukládají, a snad 
tímto posledním od přírody se odtrhují a jemnou povolnost její porušují. Snadno tu 
uznali, že nulno jest, aby dříve především vnitřní ty poměry a celá budova našeho 
těla byly vyskoumány, než bude možná, zodpovídali onu otázku a nadíli se možného 
vniknutí do přirozenosli věcí veškerých, 
Ale i lo samo na rozum se dává, že bychom se vůbec dříve v myšlení rozma- 
nitým spůsobem musili proevičili, nežli bychom 0 vnitřní souvislost těla svého se po- 
kusiti, rozum, v něm složený, bráli mohli za proslředek, jímžio bychom vyrozuměli 
přírodě; k lomu cíli cesta nejpřirozenější musila by býli ta, abychom všemožné pohyby 
v myšlení v sobě zplozujíce, nabyli zručnosti v tomto zábyvu a lehkosti, bychom s je- 
dnoho pohybu ke druhému se přenášeti, mezi sebou je rozmanitě spojovali a rozbírali 
mohli. K tomu konci bylo by záhodno, aby skoumatel na všecky dojmy pozorlivě zna- 
- menal, na hru myšlének z toho povstávajících touž měrou bedlivě dbal, i ač by opět 
nové myšlénky roditi se měly, také k tém zřetel obracel, aby tím spůsobem pomálu 
jejich řemeslnost seznána, a po mnohonásobném opakování pohyby myšlénkové, na jistý 
dojem stále se vížící, ode všech jiných lišeny a pamalovány býti mohly. Několik jen 
takových pohybův, písmen to přírody, vynalezených — a rozhadování písma jejího snad- 
něji a snadněji by se dařilo; moc nad vznikáním a hýbáním se myšlének uspůsobila by 
pozorovatele k tomu, že by, nevyčkav předeslaný skutečný dojem světa vnějšího, my- 
šlénky přírodní vypřádal, a skladby samé přírody rozvrhoval; potom již konečný cíl 
-byl by dosažen. 
Mnohého se tuším odvažuje, pravil druhý, kdo jen z zevnitřních sil a úkazův 
