237 
obecná mluva takořka jen ze shovění se jim promíjí ; jiní dokonce bez hlubšího obádání 
na tom přeslávají, přičílajíce obrazotvorné jejich živosti onu podivnou vlastnost, kteráž 
mnohé vidí a slyší, co jiní nevidí a neslyší, a ježto ve svém luzném šílenství libovolně 
PR T9 4 
temně oné řeči kouzlo tušiti, a s obraznoslí jen tak zahrávali, jako děcko s olce svého 
kouzelným proutkem zahrává. i 
Nevědíť, jaké síly jim podány, jaké světy jich poslušny býti musí, (Či snad nemá 
žádného základu pověst, že kamenové a lesy hudbě naslouchají, a od ní ukroceny cizí vůli 
"jako domácí hovádka se podávají? A 'zdaž nekvětou kvítka nejkrásnější okolo milenky, 
zdaž se netěší ji zdobíce? Nerozplesají-li se pro ni nebesa a neuloží-li pro ni moře? 
Nezračí-liž se v celé přírodě, nejinak jako v tváři a posunkách, v tepání žil a v bar- 
vách obličeje okamžitý stav každé z oněch vyšších, přepodivných bytostí, jež se lidmi 
nazývají.. Nestane-liž se skála obzvláštní osobou, když právě jsem ji oslovil? a čímže ji- 
ným jsem než potůčkem, když s citem rozželeným patřím v jeho vlny a v jeho splynu 
veselé děcko aneb divoch zvířatům. — — Zdali již někdo kamenům a hvězdám vyroz- 
uměl, nevím pověděti, ale musil nade vši pochybnost býti tvorem velmi vznešeným, 
V samých oněchno sochách, pozůstalých z minulých dob slávy a velikosli člověčenstva, 
přehluboký září duch a přeobzvláštní srozumění kamenstvu, tak že se zdají smyslu 
plného jejich ozíratele obestírati korou kamennou, do vnitř zarůstající. Co vznešeného, 
činí dojem zkamenění; kdož by se tedy divil, že přírody velebnost tak ohromné účinky 
vyvodí, aneb nevěděl kde ji hledati? Nemohla-líž by příroda v kámen býti proměněna, 
pohlížejíc na Boha, aneb žasnouc nad příchodem člověka ? 
Mezi toulo řečí daleké hory barvitě se zasvítily, a se sladkou důvěrností pře- 
klonil se večer na krajinu. Po dlouhém odmlčení slyšeli toho, jenž první se byl ujal 
slova, a za řeči jinochovy do hlubokého se zabral rozjímání, an pravil takto: Kdo chce 
pojmouti přírodu, musí ji uvnitř myšlének svých v celé její posloupnosti poznovu k po- 
vstávání přiváděli. Při takovémlo podniknutí musí se oddali pouze božské toužebnosli po 
bytostech, nám do podstaty své rovných, a výminkám nevýbylným, skrze něž je seznati 
možno ; neboť věru nelze pochopili přírodu, uznáme-li ji za prostředek a nástroj k do- 
rozumění se bytostí rozumných. 
Člověk přemýšlející navrací se k prvotní činnosti svého bytí, k tvořivému rozjí- 
mání, k oné době, když vytvořování a vědění v nejpodivuhodnější vzájemné spojenosti 
se nacházely, k tomu tvůrčímu okamžení nejvlastnějšího opojného užilí, vnitřního sa- 
mopočetí. A když tu pak dokonale ponořil se do názoru tohoto pravýjevu, tuť se před 
ním rozkládá v nově rozvinujících se dobách a prostranstvích dějepis vyvinování pří- 
rody, ohromnému divadlu ku podobě; každý pevný ústupek půdy, v tom neskončeném 
veleproudu nabytý, stává se jemu novým zjevením všeducha lásky, novou páskou mezi 
tebou a mnou. Obmyslné vypsání toholo vnitřního dějepisu jest pravdivou theorií pří- 
rody; skrze spojitosti myšlének mezi sebou a souhlasnost jejich se vším mírem samo- 
děk se rozestírá soustava myšlénková, jsoucí věrným odliskem a výrazem celého světa. 
> Leč umění pokojného názoru, tvořivého o světě rozjímání jest těžké; jeho provedení 
- Žádá neustálé, rázné a vážné přemýšlení i přísnou střízlivosť; a nebude pochvala vrstev- 
níkův, namáhavého snažení se šlílících, odměnou, než toliko vlaslní radost z vědění 
a z bedlivosli, toliko bližší dotékání se všehomíra. 
