239 
z prsou jeho se duje, jako mohúlný, všecko rozpouštějíci dým, a om s uzachvěním 
v sladké úzkosti v temný vabivý klín přírody klesá; chudá osobnost v přelévajících se 
vlnách libostí se zžírá a nezbývá nic, nežli slřediště nesmírné síly plodistvé, vír pohl- 
cující u velikém oceáně. (Což jiného jest plamen, všude se objevující, nežli vroucím 
pojímáním, jehož lahodný plod v rozkošných krůpějích níže kane. Voda, to prvorozené 
dítě vzdušných sloučenin, nemůž zapříti původ svůj rozkoše plný ; i jeví se živel lásky 
a smíšení s nebeskou všemocnoslí. na. zemi. Nikoliv nedomnívali se. staří mudrcové 
omylem, spatřovali ve vodě původ všechněch věcí, a věru, šla jejich řeč. o vyšší vodě, 
nežli jest voda moří a pramenův. Ve vodách zjevuje se pouze tekutost pravěcní, tak 
jako v rozlopeném kovu viděna bývá, a protož nech je člověk vždy tak dále co božské 
uctívá. Jak skrovný ještě počet těch, již jsou se ponořili v tajemství tekutiny, a mno- 
hým tušení to nejvyššího ochutnání a živola snad nikdy v opojené duši nevylanulo. 
V žízní se čitelným stává duch ten všesvětový ; tálo náramná toužebnost po rozplynulí. 
V opojení cítíme předobře tuto nadpozemskou rozkoš živlu tekutého, i jsou naposled 
všecky příjemné pocity v nás rozmanité proudění a stlékání se oněch pravd v duši 
naší. Sám spánek jest toliko vystoupáním onoho nevidoucího nesmírného moře, a pro- 
citnutí toliko počínajícím vln opadáním. Kolik lidí stává podle uspávajících tokův, a ne- 
„ slyší ukolíbavku těch mateřských vod a nekochá se v unášející hře vln jejich bez 
konce plynoucích. Jako ty vlny, i my jsme žili v zlalých časech; v různobarevných 
oblacích, vzduchem plynoucích to mořích a pramenech všeho, co živo na zemi, milo- 
valy a plodily se pokolení lidská ve hřičkách nehynoucích, jsouce navštěvovány od 
- synův božích; teprvé v oné veliké události, kterouž nazývají starobylá podání potopou 
i světa, pošel ten květoucí svět ; bytost nepřátelská zaplavila zemi, jen nemnozí obyvatelé 
- pozůstali, spuštění na skaliskách nových hor, v světě cizotvárném. 
Divno velmi, že právě nejsvětější a nejpůvabnější úkazy přírody jsou v rukou lak 
umrbvělých lidí, jakými lučebníci bývají; úkazy, které tvořivého ducha přírody mocně 
vyluzují, které by jen tajemstvím milujících, mysteriemi výtečnějších lidských bytostí 
- býli měly, beze sludu a smyslu bývají vyvozovány od surových duší, ježlo nikdy ne- 
zvědí, jakové divy v sklenicích svých uzamčené chovají. Básníkové toliko měli by za- 
cházeli s tekutinou, a směti o ní vyprávěti horoucí mládeži; z dílen by se stali chrá- 
mové, a člověčenstvo by s novou láskou úctu vzdávalo svému ohnisku a řekám svým, 
a honosilo by se jimi, Jak za šťastné opět pokládala by se města, kteráž ovlažuje moře 
neb některý z veletokův, a každý zdroj znova by se proměnil na útočiště a zastaveníčko 
lásky, jakož i na obytek lidí zkušených a duchaplných. Protož děli nic více nezajímá 
nežli oheň a voda; každá řeka slibuje jim, že je v pestrou dálku, v krásnější krajiny 
povede. Není to pouhé odzáření, že se zdají nebesa ležeti ve vodě, jest lo něžné 
spřátelení, znamení sousedství; neboť když žádost neupokojená do neskonalé výšky se 
pne, tu blažená láska ráda se potopuje v. nezměřenou hloubi. Ale což to platno, aby 
© kdo chtěl přírodu učit a kázat. Slepec od narození nenaučí se viděti, ať by mu kdo 
- chce co chce o barvách a světlech a dalekých postavách vypravoval. Taktéž nikdo pří- 
+ rodu nepojme, komu vnilřní vytvořující ústrojí pro přírodu dáno není, kdožkoli jako 
- bezděky ve všem přírodu nepozná a nerozezná a s rodnou již plodislvou chulí, se 
- všemi lčlesy stoje v úzkém, různolvárném příbuzenství, skrze prostřednictví cítění se 
© všemi byloslmi přírodními se nepomísí, takořka do nich se nevcílí. Kdo ale pravým 
a:cvičeným smyslem nadán jest, ten skoumaje se kochá v přírodě, a těší se z její ne- 
Že 
