260 
Jeřábek zdržuje se na polední straně hustě porostlých strání, kde půda kamenitá 
jest a jalovčím, lískovím i olšovím opatřená. Tam on velmi rychle sem tam pobíhá a po- 
dravu si hledá. Jest málo větší než koroptev, má jasnohnědé oko, pod ním červený 
pruh, zobák černý a slabé, jako vlasy porostlé nožky. Peří jest rezohnědé, s bí- 
lými a černými skvrnkami, nohy sivé, ocas šedý se stínem černým, a každé péro 
v ocasu má jeden černý a jeden bílý pruh na konci. Zvláštní okrasou samečka, který 
větší a pestřeji barvený jest nežli slepice, jest chocholka na hlavě a vole černé s pru“ 
hem bílým. 
Jeřábkové žijí po dvou a na podzim v malých tlupách sem tam se potulují, více 
na zemi v křovíčku nežli po stromích sé zdržujíce, na kterých však nejraději přenocují. 
V zimě zahrabávají se do sněhu, pod nímžto si potravu vyhledávají. Jsou velmi plaší 
a jenom ztěžka lze jich dopadnouti; byli-li postiženi, s krkem natáhnulým velmi čiperně 
zabíhají a mezi kamením se ukrývají. Na stromích se přitisknou k větvi nebo ke kmenu, 
že jenom zkušenému oku lze jich dopatřiti. Slepička chocholku obyčejně hladko na 
hlavu: ukládá, kohoutek ale ji čepýří, vole nadýmá a vůbec hrdě si počíná. Jeřábkové 
nerádi lítají, ale výborně běhají a hopkují, a jasnými zvuky hvízdají : „tyhý — tytyty — tý!“ 
V lélě živí se rozličným hmyzem, červy a hlemejždi, ostatně ale pupeny stro- 
movými, květem a jemnými lístky rostlin lesních, brusnicemi, bezinkami, malinami, ře- 
řabinami, šípky a j., které po zemi sbírají, jsouce příliš plaší, aby po stromích a křovi- 
nách lítali. 
Slepička snese z jara 8—15 rudohnědých vajíček, jako holubí velikých, s tma- 
vými tečkami, z nichžto se za tři neděle mláďala vylíhnou, která se hned v prvních 
dnech tak výborně umějí skrývati, že skoro ani nelze jich nalezli. V noci a v špatném 
počásí pod křídla matčina se skrývají. Kohoutek všudy rodinu svou provází, jevě li- 
bost svou nad synáčky a dceruškami zdařilými. Škóda jen, že mu jich kuny, la- 
sice, havrani, sokoli do roka tak mnoho pohubí, a sice mnohem více nežli lovci nej- 
zkušenější, kteří si je z jara přivolávají, hlas matčin nápodobujíce. A však jakkoli těžko 
jest jich se dopíditi, přece mlsný člověka jazyk nešetří žádných překážek a lěžkoslí, 
a obstarává si chutnou pečeni, jakoužto maso jeřábků skutečně poskytuje, sona křehké, 
chutné, šťávnalé i snadno záživné. 
Mladé jeřábky nelze skrotiti, neboť v zajetí záhy hynou, a podaří-li se, slarší při 
domě vychovati, jest předce každodenně se strachovali, že z ohrazení svého pro- 
klouznou nebo přelítnou. 
Podivné spůsoby rozplemeňování se živočichů. 
Sepsal Dr, Ed. Gréger. 
Velice se jedenkráte babička moje se mnou vyvadila, když jsem si co. mlsný 
hošík kousek chleba do medu namočil. „Zpropadený hochul“ — hubovala babička — 
„což pak nevíš, že se z drobečků mravenci v medu nadělají?“ — Já se tomu velice po- 
divil, a nemáčel jsem více chleba do medu. — 
Od té doby uplynulo mnoho let; já se plazil nekonečnou řadou trudných škol 
a oddal jsem se, posléze vědám přírodnickým. 
Tu mi bylo často čísti o vznikání živočichů z rodičů a bez rodičů, o plození 
pohlavním a bezpohlavním čili bezprostředečným. Stará talo hádka vleče se. již mnoho 
