292 
stále mrvu, nýbrž novou naprosto půdu na stará role. Většina zemí v dávnověkosti 
vzdělávaných leží teď skoro ladem, jako Babylonie, Malá Asie, Persie, kde pastva orbu 
zahnala ; jiné zas země nebyly v dřevnověkosti tak známé, aby se dalo cosi jistého 
o nich říci — malá část Evropy, Ameriky a Afriky tvoří celý náš obzor, a i zde nelze 
všeobecný rozsudek pronésti, ač se přec více podobá, jakoby ornice rukou lidskou byla 
zchudla. Většina evropských polí nenáležela nikdy k oněm půdám, již nelřeba hnojit; 
jak staří Němci, tak i Římané hnojili, mrvili a úhorovali, tak že nelze činit v tom 
rozdílu mezi minulostí a přítomností. Nejznámější skutek je v našem oboru příklad oněch 
amerikánských půd, kleré neustálým sázením zvláště tabáku při všem hnojení tak zchudly, 
že bývají teď samy sobě zanechány — ač i ten není bezvýminěčný ; připomínáme jen na 
skutky týkající se druhé vlastnosti ornice, mohútnosti, rozšířenosti její. Nelze zde upí- 
rati neustálý, ač povlovný záhubný vliv ruky lidské. 
Většina kostry zemské kryta jest pahorky a horami, a vělšina ornice musela se 
tedy tvořit na svahu nějakém, povlovným účinkováním vzduchu, vody a jiných působitelů 
na celinu půdy zemské. Neustálou práci tu, která mění žernov v písek, břidlici v jíl a nej- 
tvrdší lávy někdy již za století v nejúrodnější prsť, podporuje příroda tisícerými pomů- 
ckami. Abychom nepřipomínali než hlavní osoby v tom ději neustálém — po slunci, 
vodě a ledu, které chemicky a mechanicky na každou skálu dotírají — následují docela 
nepalrní pionéři organického života, někdy beze vší jiné přípravy: lišeje a mechy, které 
jak známo většinu výživy své ze vzduchu berou, nežádajíce než skrovnou podporu od 
sídla svého. Tak bylo k. p. dlouho divno, jak mohou na mramorových balvanech Parme- 
lie i jiné lišeje pod suchým nebem řeckým bujeti, až se našlo, že vápenec se změnil ve 
vápno šťovíkové, které teprv bylo podstatou oněch rostlin. © rozsáhlosti vlivu tako- 
vého na zem přesvědčí se, kdo uzří na mapě velkou částku země, již kryjí sibiřské 
tundry, jim podobné evropské plícníky (Cenomyce Cetraria atd.); severoamerikánskou 
rovinu, již kryje mezi Baffinským mořem a řekou Makenzie tripe de roche (gyrophora) ; 
onu část Sahary, již odívají po zimním dešti Parmelie a Urceolarie; neb ostrovy Atlan- 
tické, kde holé skály pro svou Orsilii (Roccella atd.) prosluly, mlčíce o rašelinách atd. 
Po těch následují traviny a byliny, pak keře, pak stromy, které všecky dvojím spůsobem 
ornici obohacují: jedním dlouhavějším — shnilými pozůstatky svými — druhým vydat- 
nějším — podporováním ostatních účinků přírody. Lesy a bařiny byly přirozené má- 
držky, které udržujíce vlhko samoslatnější ode vzduchového, napomáhaly ustavičnému 
shníjení skal (jak to náš lid směle ale trefně nazývá), udržovaly kořeny svými již stá- 
vající prsť, a bránily škodnému vlivu větru a bystřic, které se vždy snaží, hebkou or- 
nici se strání do nížin strhnoutli. Ruka lidská sáhala velmi drze do celého toho vývinu. 
Porazila lesy a spálila neb dala stádům svým spásti pozůstatky jejich a keřiny po nich 
nastupující. Toť první a všeobecný skutek, jímž se člověk ukazuje co pán přírody, 
Tak v Americe severní pionéři k západu se ženoucí (zálesníci — backwoodsmen), tak 
na Atlasu, Kavkazu, v Sudanu, Indii, Natolii, v Rusích atd. všude je dřevař s pastuchou 
první a nejrozsáhlejší, tedy i nejškodnější dobyvatel světa, jehož stopy nejtíž zahlazovati. 
Nemůžeme se zde šířili o vlivu porážení lesů vůbec — předmětu, o kterém více 
kněh napsáno, nežli kdy pokusů k hojení jeho podniknuto. Vidíme následky toho v 
Italii, ve Španělích a Francii, hlavně však v Dalmacii, Skotsku a na ostrovech Atlanti- 
ckých příliš jasně, než abychom mohli pochybovat, že je vliv ten naskrze škodný a 
