297 
takovým uškodili přírodopisu ale dvojnásobně: předně že se o takový Záhadný, pouhým 
jmenem odbytý ústroj dále nestarali, a pak že rostlinopis nesmírným břemenem jmen obtí- 
žili na výstrahu každému, kdo by se rostlinopisem obírati chtěl. Přišlo to tak daleko, 
že si i vzdělaní lidé botanika jinak představili nemohli, nežli co muže, který několik 
tisíc latinských jmen nazpamět umí, denně po lukách, lesích a bahnech se prochází, 
ubohé dítky Květeny sbírá, doma lisováním usmreuje a v pijavém papíru pohřebuje. Než 
pravý botanik nedá se tak jako takový sběratel pouhým jmenem uspokojiti, jemu jde 
o souvislý přehled, o pravé poznání. 
Známo jest, že u dokonalejších rostlin všechny ústroje buď ke kořenu, buď ke 
kmenu, buď k listům se přidružiti dají. Jakkoliv nápadný rozdíl mezi těmito částmi u 
vyšších rostlin panuje, splývají předce u nižších zponenáhla v sebe, a náleží k tomu 
obyčejně bystrá mysl, poznali u nízkých rostlin ústroje odpovídající kořenům, kmenu a 
listům. U listů shledalo se brzo, že podoba o podstatě jejich rozhodovati nemůže. Vy- 
skytují se čásli kmenu, mající docela podobu listů, jako n. p. Široké vělve nopálů a k 
listům podobné větve keře Rhuscus, v zahradách často pěstovaného. 
Jiní myslili pak, že umíslění jest všeobecným a slálým znakem lislů, neb všechny 
s jistotou poznané listy vycházejí z kmene, žádný ale z jiného listu, ani bezprostředně 
v úžlabí jiného listu. Namanul-li se pochybný ústroj, kterýž z kmene vycházel, a při 
tom v úžlabí jiného listu nepovstával, nýbrž ve svém vlastním úžlabí pupen choval, byl 
i hned co list uznán. Však ani ten znak neobstál před kritikou. Vějíře kapradí vznikají 
bezprostředně z kmenu, nesou ale na svých řapících více neb méně menších lístků a na 
sobě samých pouzdra semenních buněk, tak že se v skutku pochybovati musí, jsou-li listmi. 
Ba i u nejdokonalejších listů, jako u složených listů Robinií (akátů) a koňských ka- 
štanů jest pochybnost, co se za list považovali má, neb na vkloubeném řapíku sedí te- “ 
prva zase vkloubené listy; má se ledy řapík, poněvadž z kmene vychází, za list 
považovati ? 
Jiní konečně hledali určitý znak listu ve vnitřní povaze a ve zrůstu jeho; ně- 
kteří znamenití botanikové vyslovili totiž domněnku, že žádný list neroste u špičky, 
jako kmeny, nýbrž zrovna naopak na protějším konci, tak že se list z kmenu takřka 
postrkává a špička jeho vždy nejstarší, stopka ale nejmladší jest. V posledních letech na- 
lezli však Hoffmeistr a Braun, že toliktéž a snad ještě více listů u špičky, a že z většího 
dílu uprostřed do šířky nejdéle rostou. Tak ztratil i tento znak svou cenu, a bolanikové 
musili podstatný rozdíl mezi ústrojím listu a kmenu zavrhnouti a jen poměrný rozdíl 
uznali. Listy totiž trvají jen jistý čas, kmen roste ale u konce neustále a zrůst jeho 
Ě zadržuje se jenom zevnitřními příčinami. Ale také tento rozdíl vztahuje se jenom na 
skutečné listy ; ústroje, o nichž to neplatí, považují se ledy za přechodní ústroje, kteréž 
v sobě povahu listu a kmenu spojují, a mají jmeno vějířů, nechť jakoukoliv podobu mají. 
Uvedl jsem úmyslně tuto řadu nepodařených pokusů z nejnovější botaniky, abych 
ukázal, jakým spůsobem ve vědě pokroky se získají. Skoumatelé přistupují ku přírodě 
obyčejně s tím předsudkem, že v ní skutečně ty rozdíly potvrzeny najdou, které po- 
vrchním pozorováním se nalézají, a z toho pocházejí potom ony neshody. Mimo to pře- 
káží panující obyčej, vycházeti od dokonalejšího k nedokonalejšímu, od složitého k je- 
dnoduchému. Přirozená cesta ale jde právě naopak od jednoduchého k složitému; ne- 
dokonalé, ještě neurčité, málo vyvinuté musí se co první považovali, z něhož všechno 
ostatní dalším vyvinutím a zdokonalením povstává. Vyjdeme tedy také u tohoto před- 
