324 
se opozdil. Jezdec nechá ovšem někdy koně Ivu v zástavě a chrání útěkem svůj život, 
to se ale vždy nestává, obyčejně padne kůň i jezdec lvu za obět. 
Plavý a šedý lev rozeznávají se od sebe jenom hřívou, jsou o něco větší ale méně 
silní nežli lev černý, jemuž až na podotknulé okolnosti ve spůsobu života docela se 
rovnávají. 
Život Iva obsahuje dvě od sebe docela oddělené doby, v kteréž každé skoro 
docela jiným zvířetem jest, pročež z toho mnohá nepravá udání povslala. Obě tylo 
doby jsou noc a den. Ve dne ukrývá se v lese daleko ode všeho lomozu, aby po- 
kojně spáti a tráviti mohl. 
Poněvadž někdy některý cestovatel ve dne se potkal se Ivem, jejž mouchy a slu- 
neční parno z ložiště zahnaly neho žízeň k potoku vedla, a který ještě napolo v spánku 
se polácel a hladu neměl, tvrdili mnozí, že lev na lidi se nepouští. Tomu ale dokonce 
tak není, jak přemnohé žalostné případy dosvědčují. 
V zemi, jako jest Alžír, která v pravém smyslu slova stády jest pokryta, nemá 
lev ve dne nikdy hladu. V noci ale nešetří ani zvířele ani člověka, pročež obyvatelé 
tamějších krajin se chrání, v noci o samotě vyjíti. 
Setká-li se ostatně lev v noci s větším počtem lidí, myslí vždy, že to jsou lou- 
pežníci a že mu beztoho podíl svého lupu přenechati musí. Proto kráčí v jisté vzdá- 
lenosti za nimi, a vybere si na příhodném místě z ukradeného dobytka, co se mu líbí. 
Z mnohých příkladů, kde lev pocestné roztrhal a sežral, stojiž zde jeden, který svým 
čase v Konstantině mnoho povyku zbudil. 
Bylo to několik let po dobytí Konstantiny od Francouzů. Mezi osobami, jimiž 
vězení přeplněna byla, nalezali se také dva bratři k smrti odsouzení, kteří příštího dne 
odpraveni býti měli. Propadli hrdlo pro loupeže, a poněvadž o síle a odvaze jejich 
mnoho se vypravovalo, dal je bej tak spoutati, že jedna noha každého v jednom spo- 
lečném železném kruhu vězela. Jak si pomohli, není známo, zrána ale bylo vězení, 
když pro ně kat přišel, již prázdné. Oba bratři k sobě spoutaní uprchli, schovávali se 
ve dne pod skalami a v noci pospíchali dále. © půlnoci setkali se se lvem. Zpočátku 
házeli po něm kamením a křičeli co mohli, aby jej zaplašili, ale zvíře, kleré jim cestu 
zalehlo, nehnulo se s místa. Poněvadž hrozby a nadávky nic nepomohly, pokusili se 
prosbami jej ukonejšiti, ale lev na ně náhle vyskočil, porazil je a sežral na míslě star- 
šího z bratrů vedle mladšího, který se ani nehýbal a jako mrtvý se tvářil. Když se 
dostal až k noze, která železným kruhem upoutána byla, ukousl ji nad kolenem. Na- 
syliv se kráčel zvolna k studánce na blízku. Ubožák, který na živě zůslal, obával se 
právem, že by se lev vráliti mohl, až by žízeň svou uhasil, proto se zdvihl, pospíchal 
pryč a našel na štěstí hlubokou jámu na obilí, do níž i hned skočil. Při tom musil 
přikovanou nohu sežraného bratra s sebou vleci.“ Brzo na to slyšel lva zuřivě řváti a 
okolo jámy pobíhati. 
Konečně se rozednilo, lev se vzdálil a nešťastný uprchlík vydrápal se ven ze 
své skrýše. Sotva se to ale slalo, spatřil několik jezdců bejových, kteří jej hledali, 
Ti jej chopili, jeden z nich posadil ho za sebe na koně a tak přiveden jest zas na- 
zpět do Konstantiny. Bej, nechtěje věřiti co jezdci vypravovali, dal si uprchlíka předvo- 
lati, který pořád ještě nohu svého bratra přikovanou nosil, a daroval mu na vzdor oby- 
čejné své ukrutnosli život. 
Lev alžirský nehoní se za zvěří, ačkoliv má velmi bystré smysly a podiv uhodnou 
