355 
troufalý si dlouho k hnízdu. Konečně ale osmělily se a nevšímaly si více boudy, jako 
před lím pláště, Za nějaký čas vloudil jsem se do boudy a čekal na straky. 
Ale ku podivu! jakoby chytré straky úmysl můj byly uhodly, zdvojnásobily opatrnost 
svou, a když jedna z nich do polí pro pokrm odletěla, zůstala vždy druhá blízko hnízda 
na stráži, tak že vše, co se u boudy dálo, pozorovati mohla, aniž sama pozorována byla. 
Jak mile jsem v boudě se ukryl a straka pokrm nesoucí se přibližovala, dala jí druhá 
na stráži stojící zvláštním křikem vědomost o mé přítomnosti a hrozícím jí nebezpečen- 
ství. Já bych byl mohl celý den čekati, straky by byly nechaly spíše mláďata svá hla- 
dem pojíti, nežli by se k hnízdu byly přiblížily. 
Tu jsem se odhodlal ku každé nesnázi. Pozdě s večera, když již neprůhledná 
tma les naplňovala, přikradl jsem se zticha do boudy a očekával v ní příštího rána. 
Tenkráte mne straky neviděly. Počínalo se rozednívat. Sem tam po lese ozýval 
se již něklerý malý ptáček a blíže neb dále jiný mu odpovídal; pak i větší plactvo, 
drozdi, kosi atd. se probuzovali a dávali si vespolek dobré jitro. Tu se na blízku mne 
ozválo lehounké štěbetání, v hnízdě stračím stejným se odpovídalo hlasem, a brzy na to 
vyletěla straka z hnízda. Sednuvši si podál na vršíček stromu, rozpýřila se, otřásala 
sebou, urovnávala zobákem rozčechraná pírka a dala se do křiku; volala na družku 
svou, která na blízku hnízda noclehovala a štěbetáním svým ji byla zbudila. Tu padla 
rána z pušky a nešťastná štěbetalka válela se na zemi. Druhá dala se v blízkém houští 
do náramného krákotu a celá uděšená pospíchala odtud. Já však sebral kořisť svou, 
doufaje, že nýní nebude za těžko i druhou zastřelit. 
Ovdovělá straka odletovala a doletovala k hmízdu a měla nyní mnoho práce 
s krmením mláďat; ale péčí a prací vzrostla i smělost její tak velice, že se neostýchala, 
homolky, které jsme na dvoře sušili, v pravé poledne odnášeti. Když jsem tedy viděl, že 
straka opět do polí zalétla, vlezl jsem si zase do boudy a čekal na její návrat. Nečekám 
dlouho, tu něco zafičí povětřím, větvičky zašuslí a jako střela vrazí veliký jestřáb do hnízda 
stračího. V hnízdě ozve se žalostný piskot, a mladé stráče vypadne z hnízda na zem. 
Jestřáb vyrazí z hnízda, a nesa ve spárech mladé stráče střelhbitě v houští zmizí. To vše 
Stalo se tak rychle, tak neočekávaně, že jsem jestřába, střeliv na něj, docela chybil. 
Vystoupím z boudy a celý udiven zdvihnu stráče na zemi ležící. Toto dalo se 
do křiku, v tom okamžení přihnala se stará, a vidoue křičící mládě v rukou mých, za- 
pomenula na každé nebezpečenství a s náramným křikem točila se nad hlavou mou, 
div že do mne nevrazila. Tu mi bylo ovšem snadno i ji zaslřeliti, a tak konečně po 
dlouhém namáhání celé to loupeživé plemeno vyhubiti. 
Co se jestřába dotýče, vykládám si tu událost takto. Dokud ještě obě straky na 
živě byly, čekala vždy jedna z nich na stráži, aby se žádný nepřítel k milé rodině při- 
blížiti nemohl. Jak mileale jedna znich mriva byla a druhá pro potravu odletěli musila, 
tu bylo hnízdo beze vší ochrany a loupeživému vpádu jestřába v šane dáno. 
Kdybych byl hned zpočátku některé mládě z hnízda vybral, tedy by byli staří 
žalostnému křiku jeho odolati nemohli, a přiletěvše neohroženě k obraně jeho sami 
v ránu by mně byli přisli. 
Sepsal jsem událost tuto z dvojího ohledu, předně, abych uvedl příklad chytrosti 
a duševní schopnosti některých zvířat, a zadruhé abych pobídl všechny ty, jenž k tomu 
příležitost mají, k bedlivému pozorování zvířat v duševní činnosti jejich. Zvláště lesníci 
a myslivci potkávají se v životě svém přečasto s podobnými událostmi, a kdyby sobě 
23" 
