36 SOÓS LAJOS 



ideggyűrű előtt fekszenek, a miben ismét a Physá-va.\ egyeznek meg, azon- 

 ban eltérnek a Limnaeák-tó\, melyeknek e szerve a garatideggyűrű mögött 

 fekázik.^ Bélcsatomájuk másik jellemző vonása az, hogy gyomruk és közép- 

 belük határán, ismét egy kivételt ( Bathyomphalus contortus) leszámítva, 

 vakbélszerű függelék van, melyet röviden pylorus-függeléknek nevezek. 

 Erről a szervi'61, mely bizonyára homolog a PJiysa gyomrának hasonló 

 függelékével, az ii-odalomban nem taJálok említést. 



Eadulájuk sokkal kevésbbé változékony, semmint egj-éb példák 

 alapján várni lehetne, úgy hogy e szervet rendszertani beosztás alapjául 

 csak nagyon korlátolt mértékben lehet felhasználni. 



Ivarkészülékük legjellemzőbb, közös vonásai a következők: Hímnős- 

 mirigyük a Limnaeák-tól, a Physá-tól és az Aplexá-iól eltérően nincs be- 

 ágyazva a középbélmirigybe, hanem az előtt, a zsigerzacskó legcsúcsában, 

 vagyis a héj legbelső részében foglal helyet s acinusai nem kétoldalt helyez- 

 kednek el a hímnősvezeték mentén, hanem a Stylommatophorákhoz hason- 

 latosan egysorosán, annak egyik oldalán. Női ivarvezetékükön a petevezeték 

 és az uterus nem határolódik el élesen, hanem az előbbi fokozatosan kitágulva 

 megy át az utóbbiba, azért ismertetése alkalmával röviden női ivarvezeték- 

 nek fogom nevezni. Párzótáskájuk mindjárt az ivaniyílás mögött nyíUk, 

 tehát vaginájuk, mint a Limyiaeák-é és az Aflexá-é, nagyon rövid. Hím 

 ivarvezetékük tekintetében a P/íj/sá-val és az Aiplexá-ydX egyeznek meg, 

 mert az vékony cső, melynek egyik része a mirigyes prostata. Párzó- 

 szervük két részből áll, mint a Basommatophoráké általában, s egjik 

 fontos sajátsága következtében két csoportra oszthatók. U. i. az egyik 

 csoport penisére, t. i. a tulaj dónké peni penisre jellemző, hogy végén mész- 

 ből álló szuronyszerű képződmény van, a mint azt már Ficinus^ és 

 Lehmakn megállapította, s a melyet illetőleg különösen Büchner végzett 

 (1. c.) értékes és beható vizsgálatokat, azért erre a pontra különösebb figyel- 

 met nem kellett fordítanom, mert az általam vizsgált fajokat az említett 

 szerzők ebből a szempontból már megvizsgálták. Az érdeklődő Büchner 

 dolgozatában megtalálja az idevágó pontosabb útbaigazításokat. A másik 

 csoport tagjait viszont az jellemzi, hogj^ penisüknek szm-onyszerű függe- 

 léke nincs. Lehmann e sajátság alapján a PZanorbis-okat két csoportra 

 osztotta, jelesen az «Inermes» és «Armati» csoportokra, mely két csoportot 

 én is megtartom. 



Az elmondottak után az általam vizsgált PZoTJorbis-féléket a követ- 



^ BüOHNKE {1. c, p. 17) hangsúlyozza, hogy a Planorbis-okn&V 4, és nem 2 nyálmiri- 

 gyük van. Ezt a tévedését annál kevésbbé értem, mert maga, bár hibásan, lerajzolja a 

 Gyrorbis vorUx bélcsatornáját (t. I., fig. 5) s azon csak két nyálmirjgyet rajzol. 



• Fjcdíus, Der Penis der einheimischen Planorben. (Zeitschr. f. die gesammt. Ifatur- 

 wissenschaften, 30. Bd., 1867). 



