46 SOOS LAJOS 



vékonyak és rövidek, a mirigyek hátul megvékonyodnak és szorosan össze- 

 tapadnak. Nyelőcsöve nagyon hosszú s végig egyenletes hajszálvékonyságú. 

 Gyomra fölötte kicsiny, alig szembeötlően kitágult része a bélcsatornának 

 s a többi P/aíiorbi-s- félékét ől eltérően nem gömbded, hanem hengeres, azon- 

 ban a jeUemző három részt ezen is meg lehet különböztetni; előgyomra 

 megnyúlt, kissé kúpos, középgyomra hengeres, utógyomra nagyon kicsiny, 

 ez már alak tekintetében is közel áll az említett fajok megfelelő szervéhez. 

 Pvlorus-függeléke nincs s ebben a tekintetben élesen elüt a többi Planorbis- 

 félétől. A gyomor mögött következő rövid bélrészlet a bél legtágasabb része, 

 azonban csakhamar vékonyabbá válik s a bélcsatorna innen kezdve egyen- 

 letes vastagságú egészen a végbélnyílásig, a középbél és végbél határa 

 külsőleg föl nem ismerhető. A középbélmirigy vezetéke a középbél legelülső 

 részébe nyílik. A bélesatoma semmiféle kanyarulatot sem ír le, hanem a 

 gyomor hátsó végénél rögtön előre hajUk s egyenes vonalban halad a vég- 

 bélnyílásig. 



Eadula (19. rajz). A Pl. corneus-szal egyetemben ez az egyetlen az 

 általam vizsgált Planorbis-íélék közt, melynek radulája eltér a rendes typus- 

 tól. Fodrai rendkívül aprók, melyeknek sajátságai csak a mai miki'oszkópok- 

 kal elérhető legnagyobb nagyítással ismerhetők fel. Középsőfoga határozat- 

 lanul kéthegyű, a mennyiben felhajlott élét egy bemélyedés két lekerekített 

 karéjra osztja. Mellék- és peremfogainak határa meg nem vonható, mert a 

 fogak az első meUékfogtól kiindulva nagyon lassan alakulnak át a radula 

 peremét elfoglaló lemezkékké s nincs egyetlen olyan sajátságuk sem, mely- 

 nek alapján a határ megjelölése lehetséges volna. A mellékfogak nem 

 háromhegyűek, mint az összes többi Pia/iorbi^-félékéi, hanem finoman 

 csipkézettek. Egy-egy félsor fogainak a száma átlag 20, ezek közül 17—18- 

 nak éle csipkés, a 17-ik fog éle, a rajz tanúsága szerint, már nagyon csene- 

 vész, a két utolsó pedig már csak az alaplemezből áll. A fogak alakja aimyi- 

 ban változik, hogy míg a beljebb eső fogak magasabbak, mint a milyen szé- 

 lesek, addig a szélsők fokozatosan szélesebbekké, de megfelelően nagyon 



1 20 

 alacsonyakká válnak. A radulát körülbelül-^ -| képlettel lehetne jelölni. 



E faj raduláját tudtommal csak Lehmann vizsgálta. Szerinte a kö- 

 zépsőfog kéthegyű, a mellékfogak pedig háromhegyűek, később kéthegyűek ; 

 rajza szerint (T. XVIL, fig. 74) a fogak nagyon karcsúak, több mint kétszer 

 oly magasak, mint szélesek. Lehmann adatai tehát igen tetemesen eltérnek 

 az enyéimtól; az eltérésnek okát keresgélni meglehetősen meddő dolog 

 volna, ha azonban arra a tökéletlen s különösen arányaiban teljességgel 

 elhibázott rajzra tekintek, melyet Lehmann e faj ivarkészülékéről ad, 

 akkor nem tudom hinni, hogy a radula viszonyait helyesen ismerte meg. 



Ivarkészülék (20. rajz), Hímnősmirigye a zsigerzacskó legfelső 



