MAGYABORSZÁGI PULMONÁTÁK ANATÓMIÁJA. 9 



rendszertani csoportok elhatárolására. Ez a tétel elsősorban az ősibb csi- 

 gákra, a Streptoneurákra érvényes, mert azoknak a raduláján az említett 

 pászták, illetőleg fogfélesé^ek mindig élesen elhatárolódnak. E szabályosság 

 következtében a radulát könnyen áttekinthető mathematikai formulával 

 lehet jellemezni, oly módon, hogy a középső-, mellék- és peremfogak számát 

 egyszerűen egymás mellé írjuk s a számokat ponttal vagy kereszttel elvá- 

 lasztjuk egymástól, azonban ez a formula a radula symmetrikus volta miatt 

 még egyszerűsíthető is, a mennyiben elégséges a középsőfogat és egy félsor 

 fogainak számát jelezni. Előfordul, hogy a szélső paszta fogainak száma 

 rendkívül nagy, esetleg apró és tömött voltuk miatt meg sem számolhatók; 

 ebben az esetben a pontos szám helyett a mathematikai «végtelen» ér- 

 tékjelét, a fekvő cx>-t alkalmazzuk. 



További rendszertani taglalás czéljaira kevésbbé alkalmas a Pul- 

 monáták radulája, mivel azonban fajonként változik, mint faji bélyegnek 

 ismerete elsőrendű fontosságú. Radulájuknak formulába való szorítása is 

 nehezebb, mert pasztáik nem határolódnak el olyan élesen, mint a föntebb 

 ismertetett esetben, hanem a fogak a középsőfogtól kiindulva egészen lassan 

 és fokozatosan alakulnak át, vagyis a mellék- és peremfogak határa el- 

 mosódott. Azért ez esetben aprólékosabb sajátságokat, mint a fogak alakját, 

 nagyságát, hegyeik számát és alakját stb. használjuk fel az elkülönítésre 

 s ilyen módon, természetesen kevesebb határozottsággal, szintén megkülön- 

 böztethetjük a fogak három fajtáját, lerajzolásuknál pedig szokásos meg- 

 j.4ölni a sorszámukat. Az említett okból a PuLmonáták radulaformuláját 

 nem lehet megszerkeszteni a föntebb említett egyszerű módon s a külön- 

 böző szerzők meglehetősen eltérő formulákat használnak. Egyik igen gj'ak- 

 ran alkalmazott formula az, a mely törtszám alakjában fejezi ki az egyes 

 fogféleségek és a foghegyek számát, mely esetben a tört számlálója a fogak, 

 a nevezője pedig a foghegyek számát jelöli. Az alábbiakban én is ezt a jelölés- 

 módot használom. 



A buccalis üreg hátoldalán ered a nyelőcső, mely egyszer hosszabb, 

 másszor rövidebb, egyszer vastagabb, máskor vékonyabb hengeres cső, 

 s vagy egyenletes átmérőjű egész hosszában, vagy pedig valamelyik része 

 begygyé tágul ki, hátrafelé pedig éles határ nélkül megy át a gyomorba. 

 A pharynx és a nyelőcső határán nyílnak a nyálmirigyek vezetékei. A nyál- 

 mirigyek száma mindig kettő, melyek többnyire a garat ideggyűrű mögött, 

 ritkábban azonban az előtt fekszenek, de az az eset is előfordul, hogy a 

 garatideggyűrű a nyálmirigyek fölött halad át. Állományuk, alakjuk, nagy- 

 ságuk nagyon különböző, egyszer nagyon kicsinyek, máskor nagyon ter- 

 jedelmesek, egyszer lemezalakúak és több lebenyre tagolódtak, melyek 

 egészen körülveszik a nyelőcsövet, máskor hengeresek, egyszer meglehetősen 

 tömörek, máskor nagyon laza állományúak. Vezetékük nagyon vékony. 



