8 SOÓS LAJOS 



be s így alakja annak a felületének alakjától függ. Leggyakoribb alakjáról 

 talán úgy adhatok legkönnyebben megérthető képet, ha kurtaszárú, hajlott 

 szopókájú pipához hasonlítom. Ha az ilyen pipát nyílásával lefelé fordítva 

 képzeljük, nagyon megközehtő képet kapunk a Stylommatophorák radu- 

 lájának alakjáról, a mennyiben a pipa maga ebben a helyzetben a 

 radula elülső, a szájnyílás felé eső, erősebben ventraHs irányban hajlott 

 részének, szára a «nyelv» hátoldalát fedő s rézsútosan hátra és lefelé haladó, 

 ívesen fölfelé hajló szopókája pedig a radulazacskóban lévő s ennek alakjá- 

 nak megfelelően ívesen fölfelé hajló részének felel meg. A radula szélei ezen 

 kívül a «nyelv» jobb- ós baloldalának megfelelően kétoldalt lefelé türem- 

 lettek. 



A radula anyagát szintén a rendkívül szívós conchyolin alkotja. 

 Finomabb szerkezetét illetőleg két részt különböztethetünk meg rajta, jelesen 

 a «nyelvet» bevonó alap- vagy radulahártyát és az azon szabályos hosszanti 

 és harántsorokban elhelyezkedő fogakat. A fogak maguk az alaphártyán 

 ülő alaplemezből és a tulaj donképeni fogból állanak, melyek az alaplemez- 

 nek egyenes, horogszerűen hátrafelé hajló folytatásai s egy vagy több éles 

 hegyben végződnek. A Pulmonáták sorában nagyon gyakori a háromhegyű 

 fog, azért a fogak leírása alkalmával ebből indulunk ki. A három hegy közül 

 a középső, a mesoconus a legnagyobb és legerősebb, míg a mellette jobbról- 

 balról lévők, a mellékhegyek, kisebbek. A mellékhegyek közül a középvonal 

 felé erőt endoconusnak, a radula széle felé esőt pedig ectoconusnak nevezzük. 



Miként említettem, a fogak szabályos hosszanti és harántsorokban 

 helyezkednek el. Egy-egy harántsor fogainak száma egyenlő, azért a radula 

 jellemzésére teljesen elégséges egyetlen harántsor fogainak ismerete, sőt 

 még az sem szükséges, mert a radula symmetrikus volta miatt elegendő 

 egy félsor ismerete, mivel a fogak a középvonaltól jobbra és balra teljesen 

 egyenlően, symmetrikusan vannak kifejlődve. A középvonal, vagyis az 

 ú.n. rhachis mentén fekvő fog rendesen sajátos, a többitől elütő, symmetrikus 

 szerkezetű, ezt a fogat középsőfognak (rhachis- vagy centralis fog) nevezzük. 

 A középsőfogak alkotta symmetria vonaltól jobbra és balra rendesen két-két 

 pasztát lehet megkülönböztetni, egy-egy belsőt s egy-egy külsőt. Az egy 

 pasztába tartozó fogak többé-kevésbbé megegyeznek egymással, ellenben 

 eltérnek a szomszédos pászták fogaitól, úgy hogy a radula öt hosszanti 

 pasztára oszlik. A középvonal, illetőleg középső paszta mellett fekvőket 

 adradialis vagy pleuralis, a radula két szélét elfoglaló pasztákat pedig 

 uncinalis pasztáknak nevezzük. A pleuralis pasztán lévő fogakat mellék- 

 fogaknak (pleurae), az uncinalis pasztán lévőket pedig peremfogaknak 

 (uncini) hívjuk. Az egyes pasztákon lévő fogak száma és alakja, esetleg 

 valamelyik paszta fogainak teljes hiánya rendkívül jellemző a Molluscák 

 bizonyos Csoportjaira, minek következtében rendkívül alkalmas egyes 



