TRAGARDH: RODA TALLSTEKELN. 275 
Larverna aro tröga i sina rörelser och halla sig som 
nämndt vanligen tillsammans i stora klungor, ofta pa flera 
hundra stycken. De dro därför lätta att upptäcka, sa myc- 
ket mera som de hafva den karakteristiska vanan att sa snart 
de oroas alla pa en gang hoja bakkroppen i vadret och svanga 
den af och an. 
Man har iakttagit, att de vanligen fôrst angripa unga, 
fritt staende tallar, helst sjuka dylika, samt forst senare kasta 
sig öfver äldre trad, samt att de sprida sig sa småningom 
inat skogen fran skogskanten, vanligen den at sôder vettande. 
I midten af juli ar larven fullvuxen; den kryper da ned 
pa marken ibland ljung och skogsaffall, dar den forfardigar 
sig en kokong. 
Inuti kokongen ligger larven anda till slutet af augusti, 
innan den förpuppas. I midten af september kläckas stek- 
larne och para sig, hvarefter hanarne omedelbart dö och ho- 
norna lägga ägg på barren, på sätt ofvan skildrats, hvarefter 
de också dö. 
Från det ofvan skildrade utvecklingsförloppet äga emel- 
lertid afvikelser rum, beroende darpa, att under vissa omstän- 
digheter, hvars natur man ej närmare känner, en del larver 
öfvervintra och först på våren klackas. Detta synes likväl 
ej inverka på härjningsperioden, eftersom de på våren lagda 
äggen sannolikt kläckas blott obetydligt senare än de på 
hösten lagda. 
Utbredning. Den röda tallstekeln är spridd i mellersta 
och norra Europa samt förekommer i vårt land från Skåne 
ända upp till Lappland. I Danmark är den den vanligast 
förekommande arten, och man anser där, att den spridt sig dit 
från Sverige. 
Skada. Af redogörelsen för röda tallstekelns lefnadssätt 
framgår, att larverna hålla sig tillsammans i täta klungor och 
med stor grundlighet förtära barr efter barr — alltså ej bita 
af barren och äta litet här och litet där. Det ligger i öppen 
dag, att tack vare denna deras vana ett jämförelsevis betyd- 
ligt mindre antal barr skadas, än om larverna lefde spridda 
och endast åto ett mindre stycke af hvarje barr. 
Vidare angripa de i regel ej arsskotten och det inses ju 
lätt, att därför i allmänhet ingen fara förefinnes, att de an- 
