290 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT IQIO. 
dessa, om de. oroas, latt falla ur väfnaderna, bor man vid 
kvistarnas afklippning helst halla uppsamlingskarlet inunder. 
Ha larverna lämnat träden och krypit ner i jorden tillrader 
THEOBALD jordens omgräfning och behandling med gaskalk, 
ett medel, som dock kanske ej ar utan risk, da gaskal' _n i 
manga andra fall pa grund af sina frätande egenskaper visat 
sig vara i viss man farlig for vaxterna. 
Plommonspinnarstekeln. (Veurotoma [Lyda] nemoralıs 1.) 
Denna art, som är mycket närstående den förra, men 
afviker genom sin mindre storlek och sina fullstandigt glas- 
klara vingar, ar i Sverige blott funnen i Skane och Smaland. 
Den gröna med mörk ryggstrimma och hornfargadt hufvud 
forsedda larven har utomlands visat sig sasom ett svart skade- 
djur pa stenfrukttrad. Ett särskildt svårt fall berättas fran 
Schlesien 1908. Tusentals plommon-, körsbärs-, aprikos- och 
persikträd kalatos fullständigt. Utom total förlust af arsskör- 
den lämnade härjningen allvarligare spår efter sig, ity en 
stor mängd träd under den följande vintern dogo ut. 
Apelmärgstekeln (7axonus glabratus FALL.) 
Beskrifning. Hane och /ona (fig.4) glänsande violett- 
svarta med brungula mundelar och till större delen rödgula ben. 
Kroppen utmärker sig genom sin långsträckta, jämbreda form 
och spensligt byggda ben. Längd 6.5—8 mm. Larven 
(fig. 5) är ofvan smutsigt gräs- 
grön, pa undersidan blekare, 
svagt gulbrun. Hjässan har 
två större mörkbruna fläckar, 
som ofta sammanflyta och 
sträcka sig fram på pannan. 
Ryggen är fint tvarrynkig. På 
hvarje sida af kroppen finnas 
nio svarta, springlika andhal. 
Inalles har larven 22 fotter. 
Fig. 4. Apelmärgstekel (Taxonus NR 
glabratus Fair.) Hona. (Orig.) Längd CARLO mm: 
