ADLERZ: CETONIA AURATA. 45 
mot traffat tva déda, bada under stenar pa en bergsluttning. 
Kanske star denna ovanliga fyndplats 1 samband med lar- 
vernas förekomst i de just under stenar pa bergsluttningar 
vanliga Camponotus-boen. Att sådana funnits under de ste- 
nar, dar de déda guldbaggarna antraffades, ar emellertid at- 
minstone ej angifvet i mina anteckningar. 
"Någon uppgift om, hvar Zrzchzus fasciatus tillbringar sitt 
larvstadium, känner jag ej. I första veckan af juli 1907 
träffade jag i Jämtland i en kullfallen och murken björkstam 
och midt i ett bo af Myrmica ruginodis dels en nykläckt 
Trichius fasciatus, dels en nära fullgangen puppa, såvidt jag 
kan erinra mig ej omgifven af någon kokong. Puppan kläck- 
tes en vecka därefter. 
Visserligen skulle dessa enstaka fynd af Cetonia aurata 
och Trichius fasciatus i myrbon kunna vara rena tillfälligheter. 
Det murkna träet är för dem otvifvelaktigt hufvudsaken, 
helst som man känner andra cetoniiner, hvilkas larver regel- 
bundet tillbringa sitt lif i murket trä, utan att någonsin ha 
anträffats tillsammans med myror. Sålunda har jag t. ex. 
ofta ur muddret af de gamla ihåliga ekarna vid Mem plockat 
fram såväl imagines som larver och puppor af Osmoderma 
eremita, utan att några myror träffades ens i närheten. Men 
i betraktande af den hos forzcola synnerligen framträdande 
benägenheten att ansluta sig till myror, torde de ofvannämnda 
iakttagelserna dock förtjäna att beaktas. FABRE skildrar, huru 
Scolia bifasciata härjar bland de skyddslöst i marken lefvande 
Cetonia-larverna. Det förefaller därför ingalunda osannolikt, 
att man i vissa Cetonia-arters anslutning till myror har att 
se en gryende instinkt att för äggläggningen uppsöka sådana 
platser, som äro otillgängliga för Scolierna, såsom med all 
säkerhet är fallet med myrboen. Om ej en sådan instinkt 
funnes, skulle förmodligen Cetonia floricola i likhet med de 
flesta djur sky myrorna och blott uppsöka murkna rötter 
hellre än att underkasta sig myrornas ilskna bett vid sitt ned- 
trängande i deras stackar. Visserligen tyckas dessa bett föga 
bekomma guldbaggarna ifråga, och kanske är deras hårda 
kitinpansar att betrakta såsom en anpassning för just dessa 
lefnadsvanor. Men då man ser, huru hårdt de ansättas, kan 
man ej värja sig för tanken, att det måste vara en kraftigt 
