116 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT IOII. 
Sannolikt ha vi dock att söka deras anor bland palæodictyoptererna, 
och öfvergängsformer synas de i Ofverkarbon förekommande 
megasecoptererna bilda. 
Lepidoptera. Att lepidoptererna, särskildt de lägsta (erio- 
cephalider och micropterygider) fôrete omisskiinlig släktskap med 
de senast afhandlade grupperna, har ofta blifvit framhället. 
Något vägande skäl, som talar mot denna allmänna mening, 
synes heller icke föreligga. Dock kan man icke — framför allt 
till följd af larvernas byggnad — anse fjärilarna uppkomna från 
phryganiderna utan från dessas förfäder, panorpaterna. De äldsta 
säkra fjärilar äro från mellersta juran (dogger). Fjärilarnas verkliga 
ålder är dock säkerligen äldre, då de jurassiska formerna tillhöra 
en ensidigt utvecklad typ med reducerade bakvingar. H. för- 
lägger fjärilarnas uppkomst till lias. De ursprungligaste nulefvande 
fjärilarna äro de i ett fåtal arter öfver delar af Europa, Nord- 
amerika och Nya Zeeland spridda eriocephaliderna. Direkt fran 
dessa torde micropterygiderna ha utvecklats. En tredje mycket 
ursprunglig grupp är Aepzaliderna, hvilka sannolikt räkna sina 
anor bland eriocephalidliknande former i undre juran. Samt- 
liga andra fjärilfamiljer torde ha monofyletiskt ursprung. En 
tidigt aflossad gren bilda troligen Zinecider, sesiider, tortricider, och 
cossider. En annan redan tidigt afskild gren utgöres af pyralider, 
pterophorider, orneodider, hesperider och egentliga dagfjärilar. För 
öfrigt är här icke platsen att ge en fullständigare bild af fjäri- 
larnas stamträd, som dessutom 1 mycket ännu är hypotetiskt. 
Så mycket framgår ju af det redan sagda, att vår sedvanliga 
gruppering af fjärilarna 1 makro- och mikrolepidopterer icke alls 
motsvarar en naturlig indelning. 
Coleoptera, som tidigast uppträda i trias (musselkalken), 
har man sökt härleda från så godt som alla möjliga — och 
omöjliga — håll. Den enda grupp, som vore att allvarligt tänka 
på, synes dock vara blattoiderna, speciellt de paleozoiska proto- 
blattoiderna, och inga särskilda svårigheter tyckas heller ligga i 
vägen för ett sådant antagande. Coleopterernas båda underord- 
ningar, adephagerna (af våra skalbaggar: cicindelider, carabider, 
dytiscider, haliplider och gyrinider) och folyphagerna (alla öfriga 
familjer) äro redan från början skilda skott från den gemensamma 
stammen, de triassiska protocoleoptererna, hvilka icke med be- 
stämdhet kunna föras till någondera underordningen. 
Strepsiptera. Hvar dessa egendomliga insekter ha sina när- 
maste släktingar, är högeligen ovisst. Sannolikast är måhända, 
att de uppkommit ur lågtstående coleopterer. Men den möjlig- 
heten är alls icke utesluten, att de höra hemma på helt annat 
håll. En art är känd från oligocentiden. 
Diptera. Dessa äro tidigast funna i öfre lias, där de redan 
uppträda i flera familjer. Söker man dipterernas ursprung, stannar 
man äfven i detta fall vid panorpatstammen. Naturligtvis kunna 
