také kraje cívkový a vnější na patře sobě sblíženy, nebo tomu tak 

 není a pak jsou vzdáleny. Stává se také, že kraj vnější podává ruku 

 kraji cívkovému více nebo méně tlustým návalkem na patře se na- 

 cházejícím, a pak se nazývá obústí souvislým (Pupa frumentum.) 

 Odloupnutým konečně sluje obústí, když jest na patře ostrou hranou 

 deskovitou od skořápky odchlípeno (Helix lapicida). Vnitřek ústí na 

 straně proti cívce obrácené, dokud do hloubky nahlédnouti lze, jme- 

 nuje se hltanem, na němž bývají někdy záhyby velmi charakteristické 

 (Glausilia); proti hltanu jest na zevnějšku posledního závitku týl. 



Povrch skořápky bývá též rozmanitý ; někde jest hladký, bez 

 jakýchkoli nerovnin (Cionella lubrica), ale obyčejně bývá aspoň přes 

 přič závitku rýhami buď více buď méně nápadnými opatřen, a pak 

 se říká, že jest skořápka buď jemně (Hyalinia nitida) nebo hrubě rýho- 

 vána (Kelix striata); jsou-li mezi rýhami nápadné vynikliny, pak jest 

 povrch žebernatý (Glausilia filograna). Někdy jest povrch jemně svra- 

 skalý a jako mřížkován, což se vyjadřuje slovem zrnitý (Helix lapi- 

 cida). Může se též nahoditi, že povrch skořápky má na sobě místa 

 prohloubená, jako by kladivem vtlučená, což se u některých vodních 

 břichonožci^i tu a tam objevuje (Limnaeus stagnalis, Planorbis corneus). 

 Jindy týká se různě vytvořený povrch jen pokožky skořápkové, že tato 

 totiž v mázdry nebo chloupky i šupinky vybíhá; v prvním případě 

 jest povrch mázdřitě žebernatý (Helix costata), v druhém jest chlu- 

 patý (Helix hispida), v třetím jest ojíněn (Helix incarnata). Kromě 

 toho může býti povrch lesklý, mdlý. Podle zbarvení pokožky jsou 

 někdy skořápky sklovité, bezbarvé (Hyalinia crystallina). Barevné sko- 

 řápky jsou buď stejnobarevné nebo skvrnité (Helix arbustorum), nebo 

 na přič přes závitkv pruhované (Helix pomatia) nebo páskované (Helix 

 hortensis). Často bývá obústí na týlové straně buď víc buď méně 

 temnou prouhou olemováno (Helix nemoralis). 



Někteří plžové mají zařízení, že mohou, do skořápky se cele 

 zatáhnuvše, tuto za sebou zavříti víčkem k obústí dobře přiléhajícím. 

 Víčko to mají dotyční živočichové narostlé na hřbetě za skořápkou. 

 Dle své povahy může býti víčko vápenaté, když jest z takové hmotv 

 jako skořápka sama, anebo jest rohovité neb i chrupavčité. Víček 

 různým spůsobem přibývá: buďto jsou špitálně vinuta (Valvata) nebo 

 jsou soustředně rozšiřována (Paludina). 



Jest také rod plžů pozemských, který má vápenaté víčko hluboko 

 v ústí ke skořápce přirostlé, a to se nazývá závorkou (Glausilia). 



Mlžové mají své tělo uzavřeno do dvou skořápek miskovitých, 

 jež slují lasturami. 



Abychom se o přídě a hořejšku lastur orientovali, pozorujmež, 

 jak mlž ve vodě se pohybuje, budeť pak ta strana, po níž leze, dolní, 

 opačná však horní; která čásť bude obrácena ve směr pohybu, ta 

 bude přední a naproti bude zadek. 



Mlže tedy stavíme přirozeně tak, aby ta strana, na níž jsou obě 

 lastury spojeny, byla nahoře. Přesvědčíme se pak, že lastury mají 

 nejvyklenutější místo (vrcholy) před kožovitým, pružným svazem, jímž 

 jsou spolu spoutány. Poněvadž se živočich staví při lezení tak, že má 

 vrcholy napřed a svaz v zadu, i mv tím způsobem jej před sebe 



