79 



vána a má často na přeJním okraji zoubkovitou vypuklinu; zoubky 

 pásky jazykové jsou tupé kopinaty a mají na středním poli po jed- 

 nom vedlejším malém hrotu po stranách hrotu hlavního, na po- 

 stranních polích však po 2 — 3 hrotech menších na straně zevnější. 



Skořápka úzce ziizvená, několikrát vyšší než širší, k oběma 

 koncům stenčená, tedy vřetenovitá, u našich druhů vždy na levo 

 točená, z 9 — 15 závitků zbudovaná; ústí na dolní straně často žláb- 

 kem, tak zv. stokou (srovnej Cl. biplicata) vykrojené, ostatně tvaru 

 asi hruškovitého; na kraji hltanu bývá v ústí pysk, tady mozolem 

 zvaný; kromě toho nacházejí se v ú«tí četné deskovité lištny a zá- 

 hyby; obústí jest na patře více nebo méuě viditelně spojeno, ba 

 často i odloupnuto; význačnou známkou jest závorka (clausilium), 

 víčko totiž vápeníte, hluboko ve skořápce ku 



cívce přirostlé, jímž se za živočichem, když se ^'~~/r^' «t 



do vnitř zatáhne, skořápka proti zevnějšku sama ■'^'^^^^ ^ 



uzavírá. c i^^^^*^^ 



Na záhybech a deskovitých lištnách v ústí 

 a pak na závorce jest při určování druhů i če- 

 ledí mnoho záleženo, proto jsou záhvbům a ^ílífíM 

 lištnám jména dána. Vyniklé lištny, které na yMIÍ\ 

 levé straně v hltanu se nacházejí, jmenujeme 

 záhyby, po případě příčkou, těm pak, které leží 

 na patře a v koutě mezi patrem a krajem cív- 

 kovým, říkáme desky. Pohlédneme-li do ústí obr. i. 88. 

 vřetenatky hladké (Cl. laminata), uvidíme na Skořápka vřetenatky 

 patře vyniklou lištnu nedaleko zevního kraje obecné v posledním 

 obústí až ven dosahující a tof „deska horní" ; závitku prolomená. 



na pravé straně od ní vvbíhá deska velmi zkři- " Deska horm, 



, , , , ^ ,■..,,. .^ , o deska dolní, 



véna, ku cívkovému kraji obusti namířena, a ^ deska spirálnť 



ta se nazývá „deskou dolní". Prostora mezi d záhyb cívkový. 



konci těchto desek dostala jméno nmezera 



desková" (interlamellare), a jest tím důležitá, že na ní bývají vý- 

 značné drobné záhybky. I na cívku samu jest nasazena deska, 

 která pod deskou dolní u některých druhů až na pokraj ústí ma- 

 linko vyčnívá, a tu nazýváme „záhybem cívkovým". Podíváme-li 

 se lupou hluboko do ústí, tam kde horní deska uvnitř začíná, shle- 

 dáme, že tam na patře ještě jiná deska končí, která nás velmi hlu- 

 boko do skořápky zavádí a rovnoběžně se švem závitků se táhne; 

 tu jmenujeme „deskou spirjlní". Ona bývá často (ku př. u Cl. ven- 

 tricosa) s deskou horní v jedno splynulá. Abychom o celém tomto 

 aparátu nabyli řádného pojmu, musíme skořápku na tylu opatrné 

 prolomili, a pak jest snadno možno zmíněné vynikliny spatřiti. Na 

 vnitřní stěně v hltanu ústí pak jest ku př. u vřetenatky obecné jeden 

 záhyb obloukovitý, který s hořejška dolů směřuje a má jméno dle své 

 podoby „příčka srpovitá". Přes její horní konec rovnoběžně se švem 

 jest „záhyb hltanový horní" a pak bývá ještě i několik záhybů pod 

 ním, což jsou „hltanové záhyby dolní", kteréž jsou ke švu více na- 

 kloněny, a jež od hořejška čísly druhý, třeli atd. označujeme. Příčka 

 srpovitá a dolní záhyby hltanové scházejí časio; tak ku př. vřete- 



