89 



Bydliště: pod listím a dřívky i v trhlinách kůry stromové v lesích. 



Jediným nalezištěm až posud udávaným bylo Hans Heyling, jež Lehmann 

 uvádí v dodstku k faune Karlovarské a Frant. Lázní v Malak. Blátter 17. Band, 

 1870. Udání to zůstalo od té doby pochybným, až se mi podařilo nalézti na 

 Hochtannu u Němekého Brodu dva exempláře druhu tohoto, jenž jest hojný na 

 Kladském Sněžníku, jak na straně pruské tak moravské, a tedy nejspíše žije také 

 asi v koutě u Králik na půdě české. Za to C 1 a u s i 1 i a p u m i 1 a Z i e g !.. již 

 týž spisovatel dle A. M. Gluckseliga a J. Schóbla uvádí, snad jistě v Čechácti není; 

 Lehmann sám má udání to za pochybné, a myslí, že byla asi zaměněna za Gl. 

 dubia nebo Cl, septentrionalis (~ bidentsta) chybným určením. 



Cl cana neobyčejně se podobá druhu Cl. biplicata, ale rozezná se určitě 

 dle toho, že horní záhyb hltanový dosahuje až ku mozolu, čehož u jmenovaného 

 druhu není; záhvb dolní jest mnohem níže a jest s dolejším koncem příčky, jež 

 tam jest nejtlustší, spojen. U vřetenatky starožné zase nesouvisí dolní záhyb 

 s příčkou, nýbrž s mozolem. 



Jest to druh rozšířený v západní Rusi, východním a jihovýchodním Ně- 

 mecku, Moravě, Haliči, Sedmihradsku, Baňatě, Valašsku a Bulharsku. 



9. Clausilia vetusta Zgl. — Vřetenatka starožná. 



Vesmír XVIL str. 5g. 



Živočich šedohnědý, na přídě temnější než vzadu a na 

 bocích; tykadla válcovitá, paličkatá, hnědá; makadla kratičká, téže 

 barvy; kraj pláště hnědě šedv; chodidlo hnědavě šedé. 



Skoi^ápka útlá, vřetenovitá, rohově hnědá, jemně ž e- 

 b r o v i t á s roztroušenými bílými žebírky, slabě lesklá, průsvitavá, 

 z II — 13 málo klenutých, velmi 

 povolné se vzmáhajících závitků slo- 

 žená; týl jest nápadně hrebenitě 

 stlačen a též pode švem trochu do- 

 vniti^ prohnut; kotouč jest nahoře 

 válcovitý; šev dosti mělký; malé 

 ústí má tvar hruškovitý; obústí jest 

 souvislé, odloupnuté a velmi ohr- 

 nuté, poněkud stloustlé a bílé; — 

 deska horní a spirální přesahují 

 svými konci maličko přes sebe ; deska 

 dolní zapadlá, ostrá, málo stočená, 

 nevybíháaž na obústí; konec záhybu 

 cívkového jest jen šikmým pohledem do ústí viditelný, hnědý; horní 

 záhyb hltanový začíná kratičko před příčkou srpovitou, jest se švem 

 rovnoběžný a dosahuje až ku tlustému, hnědavému mozolu hlta- 

 novému; od dolního konce obloukovitě velmi prohnuté a tlusté 

 příčky srpovitč běží nad hřebenem týlovým záhyb hltanový dolní, 

 jenž též až ku mozolu dostupuje; závorka silné žlábkovitá, 

 úzká, ke konci velmi súžená, velmi stloustlá. — Výška i^ mm., 

 šířka ^-7^ mm. 



Bydliště: pod listím a mechem na skalách vápencových.^ 



Typickou formu viděl jsem v zásobách musejních ze Šumavy bez bližšího 

 udání místa. 



Var. striolata Blz. Skořápka menší, útleji protáhlá, narudle 

 hnědá, jemné žebrovitě vráskovaná, lesklá, pode švem bíle čárko- 

 vaná; závitků 13 — 14; týl se strany poněkud vmáčknutý má dole 



Obr. č. 98. 



Claus vetusta Zgl. var. striolata 



Blz. 



