140 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1916. 



Över marken. Får man genom en lyckträfif se en sådan slå 

 sig ned — alltid på eller nära marken — befinnes den vara 

 en 3 — 4 cm. lång, oftast sammetssvart, men stundom brons- 

 glänsande insekt med färgade vingar och vackra proportio- 

 ner. Respekterad som den är genom sin storlek och sin gadd, 

 visar den ingen vidare rädsla, men lämnar i alla fall föga 

 upplysning om sitt levnadssätt, ty den försvinner snart i en 

 rishög eller ett busksnår för att leta efter de spindlar, var- 

 med den uppföder sin avkomma. Dessa steklar påstås jaga 

 fägelspindlar, och det är möjligt, att åtminstone vissa av de 

 många arterna så göra, men då de flesta iakttagare med få- 

 gelspindel blott mena en ovanligt stor spindel, så kan saken 

 ej tagas för avgjord och ännu mindre som allmän regel. 



På trädesmark, om man får använda detta ord på tal om 

 ett land, där intet växelbruk bedrives, skjuter snart upp en 

 hoptrasslad, halvt ört-, halvt busk- och trädartad ruderatvege- 

 tation, särskilt utmärkt av taggiga Solayiuui-'a.xter. Den stör- 

 sta av dessa {S. grandiflorunir) är ett litet träd av 2 — 4, un- 

 dantagsvis ända till 6 meters höjd med stora, lysande blå 

 blommor. Dessa besökas flitigt på morgnarna av stora bin, 

 däribland en verklig, gulbandad humla {Boinbus caycnncnsis). 

 Detta är för ett tropiskt lågland något högst ovanligt, ty hum- 

 lorna tillhöra annars kallare klimat och pläga under tropikerna 

 uteslutande finnas på bergen. Sydamerika är emellertid det 

 stora undantaget från regeln. I det inre Amazonområdet fin- 

 nes blott den gulbandade arten, men i Parätrakterna även en 

 helsvart; bägge arterna ha mörka vingar. Bona torde byggas 

 i skogen, åtminstone ser man oftast där den stora honan flyga 

 sökande tätt över marken. För befolkningen är humlan väl- 

 bekant och kallas »mangangä». Den påstås vara argsint, om 

 boet Störes. På den stora Solanum lever talrikt en nära 2 

 cm. läng, ovan grön, undertill röd »bärfis». 



Om bladskärarmyrorna, alla odlingars svåraste fiende i 

 Central- och Sydamerika, är redan så mycket skrivet, att det 

 torde vara nog konstatera deras allmänna förekomst även i 

 Amazonas. Redan Bates berättar åtskilligt om dem i sin 

 klassiska resebeskrivning från samma land, och från Central- 

 amerika har man BELT.S intressanta redogörelse för hur han 

 upptäckte, att dessa myror använda de hemburna bladbitarna 



