roman: entomologiska naturförhållanden. 143 



och, ifråga om en stor, svart, carabidliknande art, även på 

 den outsägligt vidriga stank han efter behag kan sprida om- 

 kring sig. Lika lugna äro lamellicornerna av släktet Passalus, 

 som likna tillplattade, långsträckta tordyvlar och vanligen före- 

 komma flera tillsammans. De äro kända för att ovanligt nog 

 vårda sig om sina vita, tunnhudade larver, som leva av mur- 

 ket trä och därför endast hittas i stammar, som legat något- 

 sånär länge. Liksom longicornerna har Passalus förmåga att 

 gnissla med thorax mot bakkroppen och göra det genast man 

 tar dem i nypan. — Dessa barkinsekters kroppsform är liksom 

 hos våra arter i allmänhet plattad, men här trälTas former av 

 en rent grotesk tunnhet. I synnerhet utmärka sig härför några 

 tvestjärtar, histerider och kortvingar, där man har svårt att 

 se någon plats för »innanmäte». Dessa äro dock extrema 

 former, som tillbringa hela sitt liv i det trånga utrymmet mel- 

 lan barken och trädet och antagligen funnit sin säkerhet bero 

 på förmågan att gömma sig i de trängsta möjliga springor. 

 Många andra djur krypa under barken blott om dagen, men 

 äro om natten ute och jaga i det fria. Dit höra de beryk- 

 tade fågelspindlarna [Mygale), klumpiga, grovludna odjur, som 

 enligt en segt fortlevande tradition skulle fånga bl. a. små- 

 fåglar i sina nät. Nu torde de ej spinna några nät, utan 

 leva ungefär som våra jaktspindlar, men fågelstek kunna de 

 nog någon gång fä ändå, om de nämligen lyckas överraska 

 sovande småfåglar, allra helst ungar i boet. På dagen äro 

 dessa vidunder tröga och olustiga och söka blott komma 

 undan. Svårigheten för entomologen är egentligen att få ned 

 dem i de vanligen medförda spritflaskorna utan att komma 

 för nära de vassa, giftiga käkarna med något finger. 



De i torrare tropiska länder så allmänna skorpionerna 

 äro i Amazonas sällsynta och påträffas huvudsakligen i stub- 

 bar, men även under bark. Den åtminstone i mellersta de- 

 len av landet minst sällsynta arten är 8 — 9 cm. lång, svart 

 med rödbrun sista stjärtled och mycket ljussk}'gg. Över- 

 raskad om dagen gör den lika litet som fågelspindlarna några 

 anfallsförsök, utan retirerar fortast möjligt till något hål. Skor- 

 pionernas släktingar, de små klokryparna, äro allmänna un- 

 der bark och i allmänhet större än våra arter, intill en 5 nmi. 

 Medan vi ännu befinna oss bland svedjebråtarna, kan det vara 



