roman: entomologiska naturförhållanden. 197 



släktet Morpho, som i nyckfullaste zigzag fladdrar längs gång- 

 stigen, nu en, strax därpä tio meter över marken. Utan 

 speciell träning och redskap äro de otroligt svåra att fånga 

 och erhållas därför hälst genom kläckning, då ju också exem- 

 plaren bli oskadda. Dessa praktdjur äro alla hannar; honorna 

 ha matta färger och äro helt tröga och lätta att ta, nota bene 

 om man får syn på dem i grenverk och andra skrymslen. 

 En annan karaktäristisk sydamerikansk fjärilgrupp, de smal- 

 vingade, brokiga heliconierna, tillhör däremot ej så mycket 

 den täta urskogen, utan föredrager öppnare platser. Just i 

 dunklaste skogen är det tvärtom, som några av landets egen- 

 domligaste trollsländor förekomma. De synas tillhöra agrio- 

 nidernas spensliga familj, men nä en kroppslängd av 12 — 15 

 cm. med jämförelsevis breda, glasklara vingar, vilkas spetsar 

 äro bjärt ljusgula. Under deras långsamma, osäkra flykt i 

 halvskymningen ser man av hela djuret knappt annat än de 

 ljusa, dansande vingspetsarna. De äro dock ej så lättfångade, 

 som man kunde tro, ty vid första misstanke om fara styra 

 de kursen in mellan täta grenar och blad, där haven ej kan 

 följa efter. Urskogen är hemvist för en häpnadsväckande 

 mängd olika slags stritar, från de stora fulgoriderna och sång- 

 stritarna till helt små, men ofta brokigt och vackert tecknade 

 former. Den bekanta Fulgora lateniaria finns även i Ama- 

 zonområdet, men ej allmänt. Folket känner till den under 

 namnet »jequiråna-böia», men tror, att den är giftig och sticker 

 människor med sugsnabeln. Däremot namnes ingenting om 

 att djuret skulle lysa i mörkret, vilket här i Europa påståtts 

 i entomologiska skrifter. Sångstritarna synas sällan till, men 

 höras desto mera under torrtiden. Hannarna hålla sin kon- 

 sert från trädstammarna under dagens heta timmar, och ljudet 

 liknar påfallande en lokomotivvissling, upprepad i oändlighet. 

 Småstritarna höra till de allmännaste besökarna på underve- 

 getationens blad, och larverna till en del membracider leva 

 precis som våra bladlöss, sugande på gröna skott. Verkliga 

 bladlöss synas sällan till. 



Hela undervegetationen i skogen kan man säga vara be- 

 vakad av myror. De sitta i alla skott- och bladspetsar och 

 »mjölka» membracidlarver liksom våra myror bladlössen. En 

 vidare utveckling av denna verksamhet visar sig däri, att 



