roman: entomologiska naturförhållanden. 199 



bo. Samma symbios uppträder hos en orchidé [CoriantJms], 

 som alltid växer, fast tämligen sällsynt, i änden på torra, 

 kvarsittande grenar i sumpskog, men där är det röda for- 

 micider, som bebo rotklumpen. — Vid framträngandet bland 

 storbladiga scitaminéer och ungpalmer finner man ej sällan 

 sitt huvud omsvärmat av getingar och måste ögonblickligen 

 taga till benen. Dessa getingar ha störts i sina bon, som 

 sitta på bladens undersida, och reagera naturligtvis kraftigt. 

 Lyckligtvis äro de små och förfölja ej långt, annars skulle 

 man betänka sig för att avvika från stigen, I fråga om ge- 

 tingar hyser Amazonområdet flera arter än något annat land 

 på jorden (A. DUCKE i Para upptager över 90 sociala arter). 

 Våra välkända Vespa saknas totalt, och inga av landets arter 

 äga deras tvärhuggna bakkroppsbas, vilken i själva verket är 

 en speciell egendomlighet för detta släkte. Däremot ha de 

 flesta bakkroppen mer eller mindre skaftad och bli därigenom 

 smärtare. Deras bon äro ofantligt varierande i form och kon- 

 sistens, och materialet är ej ens alltid pappersmassa, utan 

 någon gång även lera. Välbekanta i museerna äro de fasta, 

 vitgräa pappcylindrar, som förfärdigas av den lilla vitbandade 

 Charterglis cliartarms. De kunna nå över en halv meters 

 längd och hänga vanligtvis i träd utmed vattendragen. De 

 större arterna bygga liksom hos oss dels i marken, dels i 

 trädkronor; några av dem gärna i sällskap med de svarta och 

 gula »chapim»-stararne, vilkas pungformiga bon äro så van- 

 liga i gårdarnas närhet, och då i en form som liknar fågel- 

 boen. 



Honungssamlande bin finnas talrikt i skogen, fastän fa 

 blommor synas till, när inan går på marken. Men det är ej 

 våra välbekanta Apis, utan de gaddlösa släktena Melipona 

 och Trigona. Våra bin importeras på sin höjd någon gång, 

 men trivas ej väl i det varmfuktiga klimatet. Älelipona-^rtexwdi 

 äro större än flertalet Trigona och ha bredare bakkropp; 

 bägge släktena utmärkas av en högst förenklad vingnervatur. 

 De förra bo i trädens ihåliga grenar och stammar, vanligen 

 högt uppe, samt äro ytterst fredliga. Vid skogshygge bruka 

 lantmännen ta vara på de bon som nå marken någorlunda 

 oskadda, såga av det bebodda grenstycket och hänga upp 

 det i något träd vid gården. Intressantare genom sin mång- 



