202 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1916. 



En del otvivelaktiga efterhärmningar finnas i inembraci- 

 tlernas redan nämnda stritfamilj, där sällsamma former äro 

 talrika. Alla deras egendomligheter ha samma grund, näm- 

 ligen att prothorax upptill utdragits på det mest växlande 

 och vidlyftiga sätt. I Sverige finns blott en art av gruppen, 

 Centrotiis cornutus, som är något puckelryggig med en kraftig 

 tagg åt var sida. En art frän Amazonas tar sig ut som en 

 myra, bärande en vingad insekt i munnen. Detta låter täm- 

 ligen komplicerat för att vara ett enda djur, men är så åstad- 

 kommet, att thorax' utskott vetter bakåt och genom kulor 

 och taggar bildar »myran», medan stritens egen lilla kropp, 

 omsluten av vingarna, utgör »bytet». Utskottet är således 

 större än kroppen. En annan art är starkt hoptryckt med 

 oregelbundet naggade konturer och gråbrun färg; eftekten är 

 den av en torr, trasig bladbit, och det behövdes mer än en 

 blick för att bli övertygad om att biten var en insekt. — 

 Ett sådant efterhärmande av livlösa ting är, fastän i olika 

 hög grad, allmänt hos de många insekter, som leva bland det 

 torra lövet pä marken. Till stor del av denna orsak märkes 

 i början ej mycket av denna undangömda fauna, men har 

 uppmärksamheten en gång blivit väckt gör den sig påmind 

 vid varje utflykt i skogen. Ur samlarsynpunkt äro dessa in- 

 sekter ovanligt obehagliga, ty färglikheten med marken och 

 deras stora behändighet att slinka undan och gömma sig göra 

 dem mycket svåra att fånga, dä haven ej kan hanteras fort 

 nog bland de många hindren på marken. Bäst märkbara 

 äro några dagfjärilar, av vilka särskilt må nämnas en större 

 art med matt gråbrunspräckliga framvingar (i ungefär samma 

 stil som vår Satynis sonde), medan bakvingarna äro klart 

 blå med några vita prickar. Den är en av de allmännaste 

 representanterna för typen »visset löv», medan en del andra 

 nära marken flygande arter söka i möjligaste mån bli osyn- 

 liga genom spenslig kropp och mer eller mindre genomskin- 

 liga vingar, varigenom de förefalla ännu bräckligare än de 

 äro. Huvudmassan av markfaunans större former äro ortho- 

 pterer, syrsor och kackerlackor. Liksom de under bark levande 

 arterna äro de flinka i sina rörelser, och medvetandet om sin 

 snabbhet gör dem rent av oförskämda. En minut kunna de 

 stå stilla med svansande antenner och betrakta sin oviga 



