2o8 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1916. 



ena är en tunn, stråliknande phasmid — »levande pinne» — 

 av knappt 2 centimeters längd, som gravitetiskt skrider fram 

 på vattenytan och väl liksom sina släktingar är växtätare. 

 Den andra är en med hårknippen försedd nattfjärillarv av släk- 

 tet Pahistra. Släktet beskrevs av BURMEISTER frän Argentina, 

 varför den amazonensiska arten troligen är en annan. Vid 

 första anblicken tror man dem vara i sjönöd, där de klumpigt 

 bukta sig fram i vattenytan, men de visa sig snart ha metod 

 i sitt uppträdande och generas ej av en stunds vistelse nere 

 i vattnet. De ha tydligen ingen bestämd foderväxt, utan 

 gnaga på både rotade och fritt simmande örter, på både 

 djupt och grunt vatten blott det är lugnt. — Då vattnet 

 är i sjunkande, kan det löna sig att håva utefter strandkan- 

 terna. I haven får man diverse fiskyngel och tumslånga, fint 

 byggda räkor, som det vill synas landets största kräftdjur, 

 samt smärre insekter. Flertalet av dessa äro skinnbaggar; 

 små Corixor med vit lyggsiga och »baratas d'agua», kacker- 

 lacksliknande bottendjur, som giva kännbara styng med sin 

 sugsnabel och fästa sina ägg i en tät kaka på den flata ryg- 

 gen (de närsläktade, kolossala Belostoma tyckas saknas i 

 Amazonas). Vattenskalbaggar är det märkvärdigt ont om. 

 Palpicorner och dytiscider erhållas blott i få individer och 

 sällan i större arter. Vissa arter nöja sig med så litet vatten 

 som t. ex. i fotspår på en lerig väg, men äro då fullt 

 beredda på täta ombyten av vistelseort, ty om man med 

 handen tömmer ur ett sådant vattenhål, flyga skalbaggarna 

 bort efter en minut. • — Trollsländor finnas naturligtvis talrikt, 

 och deras larver höra till vattenhavens konstanta innehåll. 

 Några sådana larver som observerades i en grund damm, lågo 

 i regeln dolda i muddret på bottnen, man då de flyttade sig 

 skedde detta ryckvis i rak linje och så hastigt, att man blott 

 ett ögonblick skymtade ett streck i vattnet. En i Europa 

 allmän grupp vattendjur, som synes saknas i Amazonas' flod- 

 system, är de små kulformiga, mjuka vattenakariderna. Om 

 det verkligen förhåller sig så, måtte det bero på vattenhöj- 

 dens ständiga växling, vilken skillnad i vanliga fall uppgår 

 till 12 — 15 meter, men enligt uppgift av lantmätare kan på 

 enstaka ställen nå över 20 meter. Bottenförhållandena bli 

 härigenom helt olika dem i våra vatten, sä att en förändrad 



