beskrevne i Mus. Lud. Ulr., over i den 12te Udgave af Systema naturae, kun foråges her 
Characteren for H. haliotoidea med ,striis undalis”, ligesom dens geographiske Udbredning 
med Mare asiaticum, medens Mus. Lud. Ulr., Lister, Buonanni, Klein, Adanson tilføjes de 
ældre alt i 10de Udgave optagne Synonymer; derimod nævnes mellem disse hverken Hill =) 
eller P. Browne. Til H. perspicua er den korte Beskrivelse af H. haliotoidea (i X Udgave) 
bleven overført; H. neriloidea er ladet fuldkommen uforandret. 
Disse 3 Arter frembyde i Skallen en habituel Lighed, som ikke kunde undgaae 
Linnés åvede og skarpe Oie; Sammenstillingen her, som paa Linnés Tid næsten kunde 
kaldes berettiget, skjåndt den blot paa Grund af en enkelt Lighed sammenknyttede håist 
ulige Dyrformer, vil den følgende historiske Udvikling vise gaaende igjen lige til de aller- 
seneste Tider. 
Hvis Hills og Browne's Slægt Stomatia nu var bleven beholdt for disse uperfore- 
rede Conchylieformer, vilde megen senere Forvirring være undgaaet, men efterat Linné 
tilsyneladende havde erklæret sig herimod, idetmindste ikke derfor, var Sligt ei at vente. 
7) Sir John Hill var paa forskjellige Maader, blandt Andet ved cn, rigtigere Anvendelse af det da kun 
lidet benyttede Mikroskop, ligesom og ved skarpe Ytitringer og endnu skarpere Critikker kommen i 
Opposition til de mest fremragende Personligheder i det indflydelsesrige Royal Society; maaskee bidrog 
hans Bestræbelser for gjennem populaire Fremstillinger at skaffe Naturhistorien Indgang hos et større 
Publicum ikke lidet til at nedsætte ham hos den Tids naturhistoriske Aristocrati, Hans Arbeiders Form 
latterliggjordes og mod deres Paalidelighed stræbte man paa alle Maader at vække Tvivl. Den ecla- 
tante Maade, paa hvilken J. Hill hævnede sig, idet han gjennem sin Rewiew of the works of the Royal 
Society, London 1751, for det store Publicum blottede de mange Synder mod Videnskaben, hvori ikke 
faa af Selskabets Medlemmer havde gjort sig skyldige, — gjorde kun Bruddet mellem ham og Royal 
Society, ,the great champion of errors” (1. c. p. 107), ulægelig; og i denne fra da af fortsatte Kamp af 
Een mod Mange og mere Begunstigede kan det da ikke undre at see Hill bukke under; det mægtige 
Selskabs meget formaaende Indflydelse mistænkeliggjorde ham og hans Arbeider overalt. Linné, per- 
sonlig knyttet til adskillige af de Angrebne, og saaledes med inddraget i Sagen, kunde ikke paa nogen 
mere bestemt Maade end den, han anvendte, have erklæret sig imod ham; han ignorerer Hill fuldstændig 
og overalt, medens derimod J. C. Fabricius skarpt og tydelig udtaler sin og Datidens Forddmmelsesdom 
over ham gjennem sit ubarmhjertige ,,damnandae vero memoriae John Hill et Louis Reynard, qui 
insecta ficla proposuere” (Entomol. syst. I (1792) p. X.). Cuv. har alt frikjendt Louis Reynard for 
forsætligt Bedrag (Hist. nat. des poiss. I (1828) p.87—88); endnu har ingen Stemme hævet sig for John 
Hill, der dog neppe bærer større Skyld. Vistnok har han selv været bedraget ved Afbildningen af et 
Par enkelte Dyr; i den allerstårste Deel af hans rigtignok ofte uheldige og mindre- nåiagtige Figurer 
gjenkjendes nu almindelig bekjendte exotiske Dyreformer; en stor Deel af Conchylierne ere for sin Tid 
og efter hans Forhold endøg ingenlunde saa slet afbildede. Hans Bestræbelser vare visselig redelige, 
hans Kundskaber og hele naturhistoriske Udvikling meget mere grundige end de fleste af hans Mod- 
standeres, John Hill var ikke det første, blev heller ikke det sidste Offer for videnskabelig Clique- 
væsen. 
