I04 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1906. 



stillhet pä denna märkliga plats nedanför Kilimandjaros snö- 

 falt. 



Morgonen har inbrutit, kall och bister, darrande af köld 

 samla sig wadschagga tidigt framför tältet, dä och dä bort- 

 springande till eldarna för att uppvärma sina frusna kroppar, 

 lönen utdelas och under lifliga rop af kwa heri, bana (adjö^ 

 herre), ljudande som de velat säga : lycka till att må godt 

 här uppe i kölden! störta de bort i en läng rad, ned för den 

 öppna sluttningen försvinnande i regnskogens dunkel. Lika 

 storslagen, som denna alpina natur är, dä solen kastar sitt lif- 

 gifvande, värmande ljus öfver den, lika dyster är den, dä 

 regnet nedstörtar ur de framdragande molnen. Hela höjderna 

 insvepas i grått, ej ett ljud mer än vattnets fallande och bru- 

 sande höres, allt är tyst och förstämdt, temperaturen sjunker 

 och kölden blir kännbar. Insvepta i sina filtar samla sig de 

 svarta under tältets skyddande yttertak, där de, dystert blic- 

 kande, nedhukade blifva sittande för att, dufna som kräldjur, 

 dä regnet upphört, förflytta sig till de upplifvande eldarna. 



Sedan wadschaggafolket aftägat, bröt jag, åtföljd af två 

 svarta, upp för att redan första dagen söka nå Kibos glet- 

 scher, dess is och snöfält; endast motvilligt hade vägvisaren 

 frän Kiboscho förmätts att kvarstanna, men mycket fick jag 

 ångra, att jag förlitade mig på en svart, dä det gällde dessa 

 trakter. Knappt uppkommen i de sterila delarna mot grän- 

 sen till snöregionen, blef han som förvandlad, krafterna för- 

 svunno, slö och liknöjd stannade han, ständigt sättande sig 

 nedhukad på marken, och endast med svårighet kunde han 

 åter fäs pä benen; vägen var honom obekant och efter att 

 mot e. m. under stora ansträngningar hafva nått en betydande 

 höjd, spärrades plötsligen vägen genom en djup, af dimmor 

 uppfylld ravin. Solen började sjunka, vägen till lägret var 

 läng och återfärden måste anträdas. 



c 



Åtföljd af Sandberg, som äfven hyste en liflig önskan 

 att få upptränga till snöregionen, samt Amesi, den enda 

 svarte jag ännu trodde mig kunna lita pä, bröt jag den 17 

 kl. half 8 upp från lägret med den bestämda föresatsen, att 

 söka bryta alla hinder och uppnå den eviga snön. 



Det var en solig, härlig om ock rätt kall morgon; be- 

 h'st af den uppgående solen låg hela den väldiga kupolen 

 klar för blicken, fri, utan den minsta molnslöja. Men redan 



