sjöstedt: en bestignikg af kii.imandjaros högsta delar. 109 



draperi för bergets hjässa, h vita dimmor draga oss raskt till 

 mötes, svepa fram uppät dalsänkorna, utbredande sig öfver 

 de mellanliggande flacka ryggarna med deras grålysande fält 

 af tufviga Helich]ysnin-3.rtev, af gulblommande Euryops och 

 andra till formen lägre växter. Ännu en knapp timma och 

 en kylig vind drager fram, drifvande de täta, hvita dimmorna 

 med fart uppåt mot den för våra blickar nu dolda hjässan; 

 hvart vi se möta rj^kande, framyrande dimmor i jagande 

 fart, alla styrande samma kurs upp mot snö och is. Vege- 

 tationen blir sparsammare, Ericinclla har upphört, evighets- 

 blommornas grå tufvor stå glesare, förkrympa så småningom, 

 under det den nakna, stenbeströdda marken allt mer blottas, 

 snart öfvergående i en enda öde, långsamt uppåt stigande sten- 

 och sandöken. I allt mer spridda tufvor stå de smalbladiga 

 gräsen [Koeleria och Dantlwiiiä), en liten hvitblommig Ara- 

 bis albida framlyser bland stenarna; i skydd af ett med gul- 

 aktig skägglaf behängt klippstycke, framskymta de friska, 

 grönlysande bladen af en Scnccio, och äfven en Carduus Icp- 

 taca)itlLUs har funnit ett liknande skydd. 



Vid omkring 4,000 meters höjd eller något däröfver har 

 all i ögonen fallande vegetation upphört — utom de stenar 

 och klippor beklädande lafvarna — om än enstaka tvinande 

 gräs- och örtstånd långt upp mot is och snö här och där 

 kunna spåras; öde sandöknar, beströdda med mindre eller 

 större stenar, hvassa skifferplattor och spridda block, utbreda 

 sig långsamt stigande så långt blicken når uppåt och åt de 

 sidorna begränsande breda dalsänkorna, ett sannskyldigt dö- 

 dens dystra rike. 



En känsla af outsäglig tomhet bemäktigar sig sinnet, då 

 man vandrar fram i dessa sterila öknar, hvart blicken än vän- 

 der sig möta vidder af sand och grus, stenar och klippor, 

 djupa eller flackare dalgångar af liknande prägel sträcka sig 

 uppåt bergets jättekrater, gletscher och snöfält, hvarifrån alla 

 dessa raviner, dalar och floder sohjäderformigt utgå. 



Men stegen blefvo allt mödosammare, andhämtningen 

 svårare, lungorna arbetade allt häftigare och hjärtat bultade 

 hårdt. Allt tätare svepa dimmorna fram kring oss, dalsän- 

 kan vid vår sida är som en rykande jättegryta, luften är 

 kall och isande. Vid tolftiden passera vi stora block af lag- 

 rad skiffer; utsatta för våldsamt, från olika riktningar kom- 



