IIO ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1 906. 



mande tryck, hafva dessa upprests pa kant, förskjutits och 

 hopträngts; af forntida ismassor lösryckta skifvor och flisor 

 betäcka marken, åstadkommande ett ständigt klingande, då 

 man söndertrampande dem här går fram. 



En snedt uppåt sig sträckande, af en djup öde dalgång 

 till vänster begränsad, väldig bergås, synes leda mot snö- 

 fälten, och på denna väg beslöt jag söka uppnå desamma. 



Äter draga dimmorna fram med ökad fart, temperaturen 

 .sjunker allt mer, kalla hagelskurar piska oss i ansiktet, hän- 

 derna krumpna och luften mörknar. Min förhoppning att 

 den nu medförde svarte, den bäste i lägret, skulle uthärda 

 strapatserna, hade redan sedan vi inkommit bland stenöknar 

 och sandfält, börjat gäckas, allt långsammare blefvo hans 

 steg, allt slappare hans drag; snart började samma slöhet, 

 .som bemäktigade sig den från Kiboscho medförda vägvisaren 

 vid förra bestigningen, att gripa äfven denne, stel och apatisk 

 stod han där, utan att gå ett steg vidare, utan att lyssna till 

 vare sig lock eller pock. Men åter fick ej en neger hindra 

 detta företag, ränsel, gevär och rock aftogos honom, och så- 

 lunda befriad från all packning började han åter långsamt 

 röra på sig. Vägen gick alltjämt uppför den stupande åsen, 

 ät vänster begränsad af en, djup dimuppfylld afgrund. 



Genom moln och töcken skymtar plötsligen för några 

 ögonblick ett hvitt snötäcke fram långt uppe på en till höger 

 gående ås, branta höja sig klipporna dit upp, svårt, om ens 

 möjligt är arbetet att nå dessa höjder, stegen blifva tunga 

 som bly och ständigt få vi stanna för att i djupa andedrag 

 inpumpa luft till de allt våldsammare arbetande lungorna. 

 Här uppe drifva vindarna sitt spel, draga fram med ökad 

 kraft, jagande dimmorna genom dalgångarna upp mot bergets 

 krön, insvepande oss i sitt kalla sköte. Nu är det slut med 

 den svartes krafter, under det att SANDBERG, som en stund 

 syntes blott med svårighet komma vidare, återfått sin spän- 

 sti^het. 



Slapp och liknöjd, färdig att .sjunka tillsamman, stod 

 Am?:.s[ där nästan oigenkännlig. Ar det samma man, som 

 kraftig, glad och hurtig på morgonen bröt upp från lägret! 

 Man skulle knappast kunnat tro det, det fanns ej längre stor 

 likhet. Men detta var ingalunda något enstaka fall, upp- 

 kommet i dessa kalla trakter. Omgifna af en vild och ödslig, 



