SJÖSTEDT: en BESTIGNING af KILIMANDJAROS högsta delar. III 



dem främmande natur, blifva de svarta ofta helt förvandlade; 

 ibland sjunka de viljelöst tillsammans, menande att de skola 

 dö, och bekymra sig om intet, stundom blifva de som för- 

 ryckta. Tiden var långt framskriden, allt berodde på en 

 sista ansträngning upp för de upptornande höjderna, och det 

 blef mig klart, att om målet ej i dag hunnes, det troligen 

 sedan aldrig skulle blifva mig möjligt att upptränga till den 

 eviga snöns råmärke, då den dyrbara tiden sedermera måste 

 användas till insamlingar och studier nedanför bergets sterila 

 delar. För hvarje ås, vi sedan länge mött och mödosamt 

 passerat, hade jag hoppats att stå inför hvita snöfält; men 

 alltid samma missräkning, alltid mötte samma mörka och 

 dystra tafla af nakna klippor, stenar, block och splittrade 

 skiffermassor. Den genom dimmorna framskymtande snön 

 hade kommit nya krafter att genomströmma sinnet, målet 

 måste nås — men den svarte var, som hade han ett block 

 om foten, hindrande hvarje hastigt framträngande. Tiden 

 var långt framskriden, återvägen till lägret lång, och utsikten 

 att i förening med de öfriga nå upp till snön blef för hvarje 

 minut mindre. Ännu högst en timme och sista fristen för 

 framträngandet skulle oåterkalleligen vara ute. Ehuru faran 

 att i dessa öde vidder bland klippor, raviner, sten- och sand- 

 fält, omsvept af framfarande dimmor, ej återfinna vägen icke 

 var ringa — irrmarschen på Merus högsta delar, som tyvärr 

 kostade ett människolif, var i lifligt minne — beslöt jag dock 

 att ensam söka nå snöregionen; geväret öfverlämnades till 

 Sandberg med tillsägelse att kvarblifva med den svarte och 

 att efter en halftimme och sedan hvarje kvart till återkomsten 

 lossa ett skott, väskan med kameran hängdes öfver axeln, 

 hvarpå uppstigandet fortsattes. Öfver ofantliga stenkummel, 

 öfver med skifferflisor och lösa stenar beströdda grus- och 

 sandfält gick den mödosamma färden, pannan var feberhet 

 och andhämtningen tung, hagel och snö började åter fara 

 genom luften, dimmorna voro iskalla och kölden genomträn- 

 gande. Här och där måste stenar i hast uppläggas eller 

 vändas, jorden uppristas med stafven för att i detta kaos af 

 likartade föremål återfinna vägen. Närmare en halftimme 

 hade uppstigandet så fortgått, dimmor hindrade alltjämt ut- 

 sikten bortom närmaste omgifningar, och vägen fortsattes i 

 den riktning, de några ögonblick sig skingrande molnen låtit 



