114 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT I906. 



dalgångarna, da vi bryta upp för att nedkomma i regnskogen, 

 framför hvars öfre rand vi snart stä. Men ej ett blad rör 

 sig här, ej en stämma höres, allt är förstämdt; från högsta 

 toppar till understa grenar stå träden behängda med grå 

 skägglaf, det är en tafla af nästan sinnesbeklämmande 

 dysterhet, af ålder och förfall, osökt framkallande i minnet 

 sagan om den sofvande skogen. Som åldriga spöken stå 

 de resliga träden i sin tofviga. trasiga dräkt, vaktande ingången 

 till denna naturens slumrande borg, ej ett ljud bringar under 

 långa stunder afbrott i denna ödslighet, det är som en dö- 

 dens boning. 



Längs den knappt urskiljbara stigen, blott sällan, om ej 

 vid sökandet efter läkande örter, beträdd af de infödda, fort- 

 sätta vi in i skogen och nedåt dess sluttning. Träden, ofta 

 Erica arbor ea med sin väl 30 — 40 fot höga stam och ljung- 

 liknande blad, Agatiria salicifolia o. a. stå ej synnerligen tätt 

 och tillåta blicken att glida in ett stycke bland deras laf- och 

 mossbehängda kronor, öfver markens ganska rika och täta ve- 

 getation med dess omväxlande typer af blommor och blad; 

 än möter ögat spridda ormbunkar, gräs och halfgräs [Scirptis) 

 än refvor af bland mossan krypande violer, än reser en hög, 

 smärt lilja sin med bjärt röda klockor prydda stjälk öfver 

 gräs och mossa, under det att andra röda blommor ej nå 

 öfver markens omedelbara närhet. I tjocka klumpar hänger 

 mossa på stammar och grenar, ofta äfven utbredande sig i 

 ett lätt lager öfver jorden. Hvad som i någon mån upp- 

 lifvar den stilla, tysta taflan, är småfjärilar, ofta påminnande 

 om våra nordiska former, hvilka hvart man ser vingla fram i 

 luften för att därpå slå ned på stammar, blad eller gräs, 

 strax ersatta af andra uppflygande likar. De flesta äro helt 

 små Geometrider, Pyralider, Tortricider och Tineider, andra 

 något större, ett par allmänna brokigt gröntecknade Cidarier, 

 väl en tum mellan vingspetsarna; dessa hvirfla hastigare fram 

 men äro, sedan de slagit ned, rätt hjälplösa, där de borra 

 sig ned mellan gräs o. dyl., lätta att taga med handen. På 

 utmed en stam sig slingrande cucurbitacéer sitta svarta, med 

 fyra stora gulröda fläckar prydda Coccinellider, på andra 

 blad har en smal Lycid, rödgul med svarta vingspetsar, tagit 

 plats, orörlig och förfrusen i den kalla luften; en vacker i 

 silfver, grönt och brunt prunkande spindel har, hvar man 



