lampa: berättelse till landtbruksstvrelsen 1906. 37 



Larverna äro gula samt hafva svarta vårtor. De synas 

 alltså lätt kunna skiljas från de tre ofvan anförda arternas 

 larver, ty dessa skola enligt KiRCHNER vara svarta, i likhet 

 med vårtorna. 



Huruvida insekten hädanefter kommer att blifva ett för 

 jordgubbslanden besvärligt skadedjur eller ej, torde ännu \'ara 

 för tidigt att afgöra. Det är ju möjligt, att denna liksom en 

 del andra insekter uppträder sporadiskt eller blott periodvis, 

 och att den nu senast valt framför andra växter jordgubbs- 

 plantor för ett angrepp, hvilket vi skola hoppas blott varit 

 tillfälligt. 



Om insekthärjningar å åkern har blott föga afhörts, hva- 

 dan man får antaga, att sådana i år varit af mindre betydelse. 

 Bladlöss orsakade dock ej obetydlig skada på några egen- 

 domar. Genom friherre Carl GRIPENSTEDT, Nynäs, Moss- 

 stena i Södermanland, meddelades prof från ett ärtfält om 

 2^/2 tnd, som härjades af bladlöss (SipJionopIiora pisiY^kUV.]. 

 Som vanligt är fallet, visade sig först bruna fläckar å fältet,, 

 hvilka sedermera vidgades och utbredde sig, och hvarifrån 

 märktes en rutten lukt. De flesta djuren i pro fvet voro bevin- 

 gade och färdiga att förflytta sig till annan plats. Afven 

 erhölls underrättelse om, att å egendomen Arno nära Nykö- 

 ping ett större fält härjats på samma sätt som det förstnämnda. 

 Enahanda var förhållandet vid Storebro i Kalmar län, där 

 äfven vicker angreps. 



Att hämma en bladlushärjning å fälten kan knappast 

 tillgå på mer än ett sätt, nämligen följande: Säden på de 

 angripna fläckarna afskäres och bortföres hastigt, eller ock 

 besprutas den med kvassiainfusion (KOCHS vätska) eller 

 fotogenemulsion. Detta bör dock ske, innan djuren utbredt sig 

 vida omring, ty är hela fältet angripet, torde klokast vara 

 att slå af alltsammans och använda det grönt, innan det blif- 

 vit alldeles förstördt och odugligt till foder. Enligt hvad erfa- 

 renheten hittills visat, behöfver man vanligen ej befara, att 

 djuren skola på samma lokal uppträda massvis i flera år ä 

 rad, ty efter en härjning försvinna de mestadels liksom spårlöst. 



De ofta inträffade regnskurarna i slutet af maj, men syn- 

 nerligast de, som förekommo i medlet af juni, torde mycket 

 bidragit till, att hvetemyggornas utkläckning och framkomst 

 ur jordytan mycket underlättats, och att dessa synnerligt små. 



