2 26 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT I907. 



och att ingen dagg föll om nätterna. Ett och annat mindre 

 tåg kunde dock upptäckas ända till den 22 i nämnda månad, 

 och vid undersökningen af jorden under ytan märktes den 29 

 såväl fullvuxna larver som puppor. 



Vid nämnda tid utvecklade sig inne i rum af NowiCKI 

 hemförda larver till puppor och slutligen den efterlängtade 

 »härmaskens upphof», och befanns detta vara en annan art 

 än Se. iJioinœ, nämligen en mycket mindre, som sedan af 

 N. benämndes Se. viilitaris. För att få densamma ute i na- 

 turen, begaf han sig den 4 augusti åter till Kopaliny. För- 

 gäfves eftersöktes i luften dansande eller på trädstammar 

 krypande myggor, sädana som Ki IIN omnämnt. Efter mycket 

 krypande på knän och armbågar upptäcktes de dock sittande 

 pä marken i små flockar, men på långt när ej i sådan mängd, 

 som man kunnat förmoda med anledning af de talrika larver, 

 som förut visat sig. Hanar voro sällsynta, och larver funnos 

 ej mera, utan blott puppor och myggor. 



Larverna framträda eller försvinna ej alla på en gäng, 

 emedan de äro af olik-a ålder och storlek, och de äldsta 

 naturligtvis förpuppa sig före de andra. 



Tågen framskrida ät hvilket håll som helst, och beror 

 det på väderleken, hvilken tid å dygnet det sker. Hvilotiden 

 tillbringas under jordytan i fuktig skogsjord (humus), soni 

 utgör larvernas föda, och de nedtränga ej i ett fastare jord- 

 lager. Skugga och fuktighet utgöra för dem lifsvillkor. 



Då förpuppningstiden är nära, församla sig larverna frän 

 ett mindre område, och allt flera sluta sig till tåget under 

 dettas framskridande. 



Honorna lägga äggen i öfre jordlagret, allt efter som de 

 framkomma. 



Hvarje individ bibehåller ej ständigt samma plats i tåget, 

 tv de öfversta kräla fortare än de andra och byta härigenom 

 ständigt plats. Oaktadt larverna äro klibbiga, synas de stän- 

 digt rena, ty barr eller andra föremål, som fastnat på dem, 

 befria de sig snart ifrån. 



Tåget är merendels rakt, men kan understundom gå i 

 krokar och därigenom bli liknande en orm. Möter det ett 

 oöfverstigligt hinder, delar det sig i spetsen och kringgår 

 sålunda detsamma, för att sedan åter förena sig. Ar det ett 

 svårare sådant, som ej kan kringgås, synas djuren vanligen 



