lampa: om harmasken. 227 



hitta på något sätt att praktisera sig däröfver. Fördjupningar 

 eller mindre hälor fyllas af de främsta i tåget, en brygga 

 bildas, hvaröfver de efterkommande kräla fram, och därpå 

 blir det de förstnämndas tur att följa efter. Om tvä tåg stöta 

 samman, förena de sig ofta till ett enda, som därigenom får 

 större dimensioner. Stöter tåget på vatten, gå anförarna däri, 

 och de andra följa efter, hvarvid många drunkna, emedan de 

 ej kunna simma. Om ett tåg blir afbrutet, förenas det åter, 

 eller uppstå två särskilda tåg. Gräsbeväxta platser besöktes 

 ej af härmasken, utan träffades den alltid på sådana ställen, 

 där jordytan var betäckt med barr. Hastigheten kf tågets 

 framskridande beror af markens beskaffenhet. På en slät, 

 lerbunden yta fortskred ett tåg 2 tum på 5 minuter, men de 

 bakersta individerna hunno blott 1^4 tum; är marken ojämn 

 och betäckt med mossa, skrider det något långsammare. Dess 

 riktning är mest beroende af markens beskaffenhet, solsken 

 och fuktighet, ej af kommande krig, missväxt eller dylikt, 

 som i fabeln omnämnes. 



Hvad ändamålet med sammanhållningsdriften beträffar 

 äfvensom vandringarna anser han, atf dessa ej äga mot- 

 svarighet hos djur af andra klasser (.f'), och att uttalade meningar 

 härom äro föga tillfredsställande. Det synes, som om be- 

 hofvet af föda ej skulle tvinga larverna till att vandra, ty på 

 de lokaler, där de vistas, kan skogsmyllan i jordytan ej gärna 

 tryta, ifall de verkligen lefva däraf, hvilket tycks vara fallet. 

 Äggen läggas ej i stora hopar utan mer spridda och på olika 

 ställen, ej heller märktes, som af någon observatör uppgifvits, 

 mindre samlingar eller skilda individer af larver och puppor 

 omgifna af spunna väfnader. Hvad angår förklaringarna öfver 

 larvernas tåg, anföras slutligen BECKSTEINS ord, att här- 

 maskens sällskaplighet och dess vandringslusta, som blott 

 inträffar på vissa tider och timmar, är och förblir en natur- 

 hemlighet, hvars nyckel hvilar i den skapande Allmaktens 

 hand och som i härmasken framvisar ett af sina under. 



Om man frånser den omständigheten, att härmasken be- 

 tydligt förminskas i antal genom torka, drunkning, människors 

 åtgöranden, betande kreatur etc, så återstå ännu flera fiender, 

 som härtill kunna bidraga, nämligen fyrfotadjur, fåglar, grodor, 

 insekter m. fl. NOWICKI betviflar dock, att de sistnämnda 

 anställa någon förödelse på härtågen, emedan han ej för- 



