194 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1898. 



Larven lefver som parasit hos ett solitärt bi, i hvars boning- 

 den intränger och hvars ägg utgör dess första föda^ hvarefter den 

 förtär den för biets afkomuia i boet samlade honungen. Men 

 huru lyckas nu denna lilla späda larv krångla sig in i biets bo. 

 Jo! Majbaggen lägger sina ägg i jorden, särskildt och med om- 

 sorg väljande en plats, där detta slags bin hafva sina bon, som 

 bestå af en i marken ingräfd smal gång, i hvars botten biet 

 satnlar honung och, då förrådet anses tillräckligt för dess larv, 

 lägger ett enda ägg på honungen samt igenmurar öppningen till 

 röret. Majbaggen lägger tre kullar ägg med några dagars mel- 

 lanrum. Newport har i en sådan kull räknat 4,218 ägg. I slu- 

 tet af maj eller juni kläckas äggen och de små gula larverna 

 krypa fram. Myllrande omkring i gräset söka de komma upp i 

 någon blomma af samma slag som prästkragen eller kamomill- 

 blomman, hvilken de veta att biet besöker för att leta efter ho- 

 nung. Här sitta de orörliga tills ett bi kommer och sticker in 

 sitt hufvud i en blomöppning. Blixtsnabbt kila de nu upp på 

 biet, där de klänga sig fast i ryggens hårbeklädnad. Men det 

 är bihonan de måste finna. Tyvärr händer oftast, att när de 

 små larverna komma fram, endast bihanar finnas, då bihonan 

 vanligen först någon vecka senare framkommer. Det är sålunda 

 först på bihanarna de taga sitt hemvist, men när honorna börja 

 synas, passa de på vid älskogsleken och flytta sig öfver på en 

 sådan. 



Lugnt låta de nu den arma honan arbeta med att förfär- 

 diga bo och fylla det med honung. Först då allt förråd är fär- 

 digsamladt, lägger bihonan sitt ägg, som då ligger och flyter på 

 honungen ; men i själfva äggläggningsögonblicket passar den lilla 

 skälmen på att öfvergifva sin värdinna och placera sig på ägget. 

 Bihonan, som ingenting märker, tror allt vara i god ordning samt 

 tillmurar öppningen, ej anande, hvilken liten bof hon härbergerat 

 vid all minutiös omsorg om sin afkomma. Med sina propor- 

 tionsvis kraftiga käkar, med hvilka den förut hållit sig fast vid 

 blombladen och biets hårbeklädnad, gnager den nu hål på ägget 

 och förtär dess innehåll, därvid omsorgsfullt aktande sig för att 

 ramla ned i honungsförrådet, där den ofelbart skulle drunkna. 

 Sedan ägget är urätet, använder larven dess skal såsom en båt 

 och verkställer där i all sköns ro sin första hudömsning. Från 



