84 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT I 



pr träd. Af detta område ligga 7,196 har i Södermanlands och 

 1,713 i Östergötlands län. Häraf utgöras 5,738 har af enskilda 

 och 3,170 af allmänna skogar, hufvudsakligen häradsallmänningar. 



En så vidt utbredd äggläggning måste framkalla de största 

 farhågor för, att hela detta område skall i år bli sköfladt, om 

 icke kraftiga åtgärder, i förenmg med nunnans naturliga fiender, 

 förmå minska förödelsen. Men ej nog härmed, om utbredningen 

 af skadedjuret kommer att vidare fortgå på samma sätt, hvad 

 har man då att vänta de närmast följande åren? Man saknar 

 visserligen ej exempel på, att en nunnehärjning kan upphöra lik- 

 som af sig själf efter ett par års tillvaro, men man vet äfven af 

 erfarenhet, att den kan hålla ut i flera år, så som skedde i östra 

 Europa 1853 — 63, då hundratusentals hektar skog sköflades. 



Af ofvanstående framgår, att hvad som kan göras, såväl af 

 enskilda skogsägare som från det allmännas sida för en nunne- 

 härjnings minskande eller begränsning, ej får underlåtas, om upp- 

 offringarna äfven skulle blifva stora, då våra skogars bevarande 

 är af så ofantlig vikt för landet. 



Granen och tallen repa sig aldrig efter att hafva blifvit full- 

 komligt kalätna, men löfträden dödas ej, då nya blad snart äter 

 framkomma. Yngre, nyplanterade löfträd dö dock ofta efter att 

 en gång hafva kalätits. 



Förvandlingar och lefnadssätt. 



Äggen öfvervintra på träden och lida ej af köld eller hastiga 

 temperaturväxlingar. De kläckas i maj, tidigare eller senare, 

 allt efter vårens beskaffenhet, och blifva, som nämndt är, några 

 dagar förut hvitaktiga med pärlemorglans. Man kan alltså på 

 färgen se, om kläckningen är nära förestående. De nyss utkläckta, 

 i början gula, sedan svarta larverna äro mycket små och sitta 

 de första dagarna i mindre grupper tillsamman på kläckplatsen, 

 där de bilda så kallade larvspeglar, fig. i. De mörkna fort, 

 och då är det tämligen lätt att upptäcka och döda dem, om de ej 

 sitta högt upp på trädstammarna. Efter högst fem dagar skiljas 

 de åt och vandra till närmaste gröna kvistar för att till en bör- 

 jan äta af de spädaste barren. Tills de äro halfvuxna hafva de 

 förmågan att spinna trådar, hvarmedelst de, om de blifva på ett 

 eller annat sätt oroade eller föda saknas, kunna sänka sig nedåt till 

 lägre belägna kvistar eller till marken. Af starkare blåst föras 

 de långa stycken hängande i trådarna, men äfven om dessa skulle 

 brista, kunna de på så sätt spridas till närbelägna samt äfven 

 tämligen aflägsna skogsbestånd. Som vuxna skola de emellanåt 

 falla eller gå ned från träden, för att uppehålla sig på marken, 

 men snart åter uppklättra. Det är för den skull limringar kunna 



