KNTOMOLOGISKA FÜRENINCENS HÜGTIDSSAMMANTRÄDE 1 898. 207 



den sekundära orsaken till barrträdens utdöende. Försöken hade 

 utförts med Tojnicus cJialcograpJius, enär T. typographus ej 

 kunnat erhållas i lämplig tid i förhållande till svärmningen. Hanar 

 och honor hade insatts i med hål genomborrade bleckaskar, 

 hvilkas öppna sida tätt applicerades till barken på yngre granar, 

 dels friska, dels brutna af föregående vinters snö. Det visade 

 sig efter en tid bestämdt, att inga angrepp skett på de förra, 

 men i de förut skadade träden hade skalbaggarna ätit sig in, 

 gjort gångar och lagt 2ig'g. 



Föredraganden ansåg ej sina försök tillräckliga, utan upp- 

 manade till fortsatta sådana i samma riktning, möjligen med 

 variation i detaljerna och synnerligen i orter där »grantorkan 

 förekomme. Möjligen kunde barkborrarna, när de uppträdde i 

 synnerligen stor mängd, och då de på ett eller annat sätt skadade 

 träden ej räckte till, upprepa sina anfall på de friska, tills dessa 

 ej- längre hade förmåga att skydda sig meddelst tillräcklig kåd- 

 afsöndring. 



I sammanhang med detta intressanta anförande utspann sig 

 en lång och liflig öfverläggning mellan föredraganden, dir. von 

 Post, landtbruksinspektören Lyttkens, jägmästaren Bremberg 

 och prof. AuRiviLLius, hvaraf bestyrktes, att barkborrarna hos 

 oss enligt regeln blott angripa förut på ett eller annat sätt ska- 

 dade träd, men att experiment, sådana som byråchefen Meves 

 utfört, vore mycket viktiga och borde fortsättas. Dir. von Post 

 meddelade, att det i Södermanland nästan uteslutande vore 

 Toinicus-diilen cJialcograpJnis, som förekomme, att den infinner 

 sig så fort grantorkan uppträdt, att den svärmar kring i mängd 

 de första varmare vårdagarna eller redan i mars, att vissa sjuka, 

 såsom med »innanröta» försedda granar sällan angrepos af bark- 

 borrar o. s. v. Landtbruksinspektören Lyttkens framhöll, att 

 efter den svåra novemberorkanen i början af 1870-talet alla rot- 

 ryckta eller skadade barrträd i hans hemort i Halland starkt 

 angrepos af barkborrar, men att dessa insekter, sedan de af dem 

 angripna träden efter omkring 10 år samtliga voro förstörda eller 

 använda, också togo slut, utan att hafva anfallit friska träd. 

 Jägmästaren Brember(; hade i Lappmarkerna aldrig sett andra än 

 förut sjuka träd angripna af barkborrar; möjligen kunde dock 

 på mycket mager mark vä.xande träd, som blifvit mindre kådfulla 



4 



