60 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1886. 
ljusare, ibland gulbrunaktigt grå, och nära utkanten på tvären 
genomdragen af en ljus linea (våglinien), som bildar tvänne stora 
bågar utåt och lika många inåt, men inga tydliga tänder. Innan- 
för denna linea synes en smal och ojämn skuggning, men utan- 
för henne är vingen förmörkad af svartgrått. Bakvingarne gul- 
brunaktigt grå, mera svartaktiga mot utkanten. Hos en del 
exemplar har framvingarnes bakkant till tämligen stor bredd 
samma bleka färg som spetsfältet och hos andra synes i mellan- 
fältet ett svart streck, liknande ett latinskt I, (ab. / #iger Haw.). 
Om hela vingen är rödbrun och har obetydliga teckningar, un- 
dantagandes njurfläcken, så tillhör fjärilen ab. Mictitans Esp. och, 
om den är brunsvart, ab. Leucostigma Esp. ; 
Om detta skadedjurs lefnadssätt och uppträdande under sin 
tidigare period af larvtillständet hade hvarken BERGSTRÖM eller. 
ROLANDER den ringaste kännedom. Detta blef nämligen först 
bekant genom en senare uppsats uti Vet. Ak. Handl., författad 
af CLas BIERKANDER. Däruti omnämnes, att han den 16 sep- 
tember 1775 funnit fjärillarver af 1 —2 liniers längd, som afbeto 
de späda rägstjälkarne under den följande delen af hösten, ända 
till dess marken tillfrôs och betäcktes med snö. I medio af 
april året därpå aterfunnos de i ragbrodden och voro då 3—4 
linier långa. De afbeto nu rågstjälkarne vid första leden och 
gjorde stor skada, emedan de flyttade från det ena rågståndet 
till det andra, så att pa en qvadrataln 2—5 stjälkar förderfvades. 
De första dagarne i maj afbeto de stråen ofvan andra leden, i 
slutet af samma månad ofvanom tredje och i början af juni 
ofvanför den fjärde. Då de ätit så mycket de önskade af ett 
strå, kröpo de baklänges uppåt uti bladslidan och öfvergingo till 
ett annat, närbeläget, för att krypa ned i dess öfversta bladslida 
och där fortsätta förstöringsarbetet. Då rågen gått i ax, voro de 
flesta larverna fullväxta och hade nedkrupit uti jorden för att 
förpuppas. I slutet af juli och början af augusti utkläcktes pup- 
porna, och fullt utvecklade fjärilar visade sig, hvilka voro Voctua 
Secalis L. Dessa iakttagelser hafva af de flesta fjärilkännare 
sedermera förbisetts, och har än den ena, än den andra fjäril- 
arten blifvit beskyld att vara hvitaxens upphof, då man ej kun- 
nat rätt tyda Linnés beskrifning på ofvannämda fjäril, hvarom 
mera här nedan. 
